Ухвала
 
05 липня 2021 року
м. Київ
справа № 367/284/21
провадження № 61-9904ск21 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду від 18 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суд з позовом до                     ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3246/2020/2318281                                              від 27 листопада 2020 року та зобов`язати ОСОБА_1 передати                      ОСОБА_2 транспортний засіб марки «Toyota», модель «Corolla», 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , ключі від цього транспортного засобу та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.
Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на транспортний засіб марки «Toyota», модель «Corolla», 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 .
Заява обґрунтована тим, що 23 грудня 2016 року під час шлюбу подружжя ОСОБА_3 придбало у спільну власність вищевказаний автомобіль                               марки «Toyota». Рішенням Ірпінського міського суду Київської області                            від 14 травня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
У зв`язку із тим, що ОСОБА_3 у добровільному порядку відмовляється поділити спільне майно подружжя, 26 жовтня 2020 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування спільним майном.
03 грудня 2020 року їй стало відомо, що ОСОБА_3 як продавець і                    ОСОБА_1 як покупець уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу №3246/2020/2318281 від 27 листопада 2020 року, за умовами якого продавець відчужив на користь покупця транспортний засіб марки «Toyota», модель «Corolla», 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 .
Вказане свідчить про високу ймовірність подальшого відчуження автомобіля та спробу відповідача уникнути можливого виконання рішення суду про поділ цього майна. При цьому забезпечення позову не призведе до негативних наслідків для відповідача ОСОБА_1 чи завдання їй матеріальних збитків, а тому відсутня необхідність у застосуванні зустрічного забезпечення позову.
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2021 року в складі судді Кравчук Ю. В., залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року в складі колегії суддів:                  Слюсар Т. А., Коцюрби О. П., Білич І. М., задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову.
Накладено арешт на легковий автомобіль марки Toyota, модель Corolla,                2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
У касаційній скарзі, поданій у червні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасуватисудові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права. 
Касаційна скарга мотивована тим, що заявником не надано доказів на підтвердження наявності реальної загрози невиконання або ускладнення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Разом із тим, суд застосував вид забезпечення позову, який не є співмірним із заявленими позовними вимогами. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного автомобіля за оплатним договором, що унеможливлює його витребування.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про її необґрунтованість, з огляду на таке.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. Вказане правило застосовується судом касаційної інстанції і при оскарженні постанови суду апеляційної інстанції, яка прийнята за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. 
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України). 
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України                              від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. 
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та  являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Враховуючи вищенаведене, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає у рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів
Суди попередніх інстанцій, установивши, що між сторонами існує спір щодо права власності на спірний автомобіль, який перебував у їх спільній власності та був відчужений одним із подружжя третій особі на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2020 року, дійшли правильного висновку про необхідність забезпечення виконання ймовірного судового рішення шляхом накладення арешту на вказане вище майно, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до його подальшого відчуження іншим особам, внаслідок чого істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення у випадку задоволення позову. 
Доводам касаційної скарги про відсутність доказів на підтвердження наявності реальної загрози невиконання рішення суду надана належна оцінка судами, які узяли до уваги обставини відчуження одним із                подружжя - ОСОБА_3 спірного майна третій особі - ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2020 року.
Отже, обраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами і не є вирішенням справи по суті позовних вимог.
При вирішенні заяви про забезпечення позову, суди врахували, що Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, а тому підставно не узяли до уваги доводи ОСОБА_1 щодо правомірності набуття нею спірного майна та неможливості, на її переконання, витребування цього майна від неї як добросовісного набувача за оплатним договором.
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга, подана на судові рішення, якими вирішено лише процесуальне питання, є необґрунтованою. Правильне застосовування норм статей 149-150 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
Керуючись четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду від 18 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та зобов`язання вчинити дії.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян 
 
Н. Ю. Сакара