П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/8188/21-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Бошкова Ю.М.  
Суддя-доповідач:  Смілянець Е. С. 
10 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Моніча Б.С.  Курка О. П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборону застосування обмежень, 
В С Т А Н О В И В :
в липні 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом  до Державної податкової служби України, Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборону застосування обмежень.
Вінницький окружний адміністративний суд ухвалою від 29.07.2021 у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду - відмовив, позовну заяву  разом з доданими до неї матеріалами повернув заявнику.
Судове рішення мотивоване тим, що навіть у випадку несвоєчасного ознайомлення позивача із наказом про його звільнення, ОСОБА_1 міг звернутися до суду у межах місячного строку, з дня його усного повідомлення про звільнення, та клопотати про витребування наказу про своє звільнення, ініціювати процедуру забезпечення доказів ще до подання позову до суду у порядку, передбаченому статтями 114-117 КАС України.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що у період часу з 26.03.2014 (дата прийняття наказу про звільнення) до дати звернення з позовом до суду ОСОБА_1 не отримував трудову книжку чи копію наказу про звільнення, що є порушенням чинного законодавства України.
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.
Заслухавши суддю - доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з положеннями ч. 3  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства  України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст. 312 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
З матеріалів справи встановлено, що Вінницький окружний адміністративний суд ухвалою суду від 26.07.2021 позовну заяву позивача залишив без руху та встановив позивачеві 10-денний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом: уточнення суб`єктного складу відповідачів та/або приведення позовних вимог у відповідність до заявленого складу відповідачів; подання обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин, які могли б бути визнані судом поважними для поновлення останнього.
28.07.2021 позивачем подано заяву на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначається, що у разі реорганізації підприємства рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником. Так позивач вказує, що упродовж 2014-2020 років Міністерство доходів і зборів було реорганізовано в Державну фіскальну службу, а згодом - у Державну митну службу та Державну податкову службу. На переконання сторони позивача, саме Державна податкова служба є правонаступницею Державної фіскальної служби, яка була правонаступницею Міністерства доходів і зборів. Окрім того, саме Державна податкова служба нині має у своєму штатному розписі таку посаду, як "начальник Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області", яка є аналогічною посаді, яку обіймав ОСОБА_1 на момент звільнення, а саме - "начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області".
Також, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду в якій було зазначено, як підставу для поновлення останнього те, що у квітні - травні 2014 року його стан здоров`я став погіршуватись, позивач перебував на стаціонарному лікуванні. Враховуючи, що лікування вимагало значного часу, консультацій міжнародних фахівців, позивач, реалізувавши право на відпустку, перебував за межами території України.
При цьому, позивач зазначав, що оскільки законних підстав для звільнення не існувало, ОСОБА_1 не мав сумнівів щодо своєї трудової діяльності. Позивач зрозумів, що його трудові права було порушено та йому необхідно звертатися до суду щодо їх захисту наприкінці 2020 року, коли всі його намагання з`ясувати статус власних трудових відносин із Державною податковою службою не дали жодного результату.
Розглядаючи зазначене клопотання суд першої інстанції зазначив, що відповідно до доданих до заяви про поновлення строку звернення до суду виписки з картки хворого денного стаціонару №4115 та виписки з історії хвороби №3245 ОСОБА_1 з 10.04.2014 по 25.04.2014 перебував на лікуванні у КЗ "ЦПМСД №3", відтак, такі докази підтверджують перебування позивача на денному стаціонарі протягом  15 днів у 2014 році, водночас, стороною позивача не надано жодних інших доказів, які б підтверджували його лікування у проміжок часу з 25.04.2014  по 22.07.2021.
Також вважав, що відмітки у закордонному паспорті ОСОБА_1 щодо в`їзду та виїзду з території України не є належним доказом для підтвердження факту його тривалого лікування за кордоном, що унеможливило звернення до суду у місячний строк, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України, позивачем на виконання вимоги ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2021  не наведено суду причин, які могли б бути визнані поважними та доказів, які підтверджують поважність таких причин, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст.  2  та ч. 4 ст.  242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.55 Конституції, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Стаття 5 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушеного суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про її порушення.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.
З матеріалів справи встановлено, що позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 наказом Міністерства доходів і зборів від 26.03.2014 № 677-0 звільнений із займаної посади за угодою сторін.
Натомість, ОСОБА_1 звільнено без його згоди, без повідомлення про звільнення, з мотивуванням “за згодою сторін”, хоча фактично жодної згоди ОСОБА_1 на звільнення не надавав. Крім того позивач взагалі не був повідомлений про звільнення, а трудову книжку не отримав і по сьогодні.
Однак, судом першої інстанції зроблено припущення, що той факт, що позивач у період із березня 2014 року не реалізовував свої права та не виконував обов`язки у правовідносинах публічної служби беззаперечно давали йому підстави бути обізнаним про його звільнення із посади начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області.
При цьому, помилково вважав, що навіть у випадку несвоєчасного ознайомлення позивача із наказом про його звільнення, ОСОБА_1 міг звернутися до суду у межах місячного строку, з дня його усного повідомлення про звільнення, та клопотати про витребування наказу про своє звільнення.
Разом з тим, частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України установлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, установленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду в справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а в справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Тобто, перебіг строку звернення до суду щодо розгляду справи про звільнення починається з дня видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки (місячний строк звернення до суду).
При цьому, КАС України і КЗпП України передбачають, що для звернення до суду у справах про звільнення встановлено місячний строк, який обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до частини третьої статті 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №815/4532/16.
При цьому, ухвалюючи рішення про повернення позову заявнику, суд першої інстанції доводи позивача відхилив, хоча будь-які докази про отримання позивачем оскаржуваного наказу, трудової книжки в матеріалах справи відсутні.
Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 липня 2020 року у справі № 1340/4763/18.
За змістом ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Слід також зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).
У Рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У Рішенні у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції передчасно повернув позовну заяву ОСОБА_1 , не з`ясувавши всіх обставин справи.
За таких обставин, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.
Також, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
У рішенні   по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, зважаючи на викладене, з метою недопущення ситуації позбавлення особи права допуску до правосуддя, а також враховуючи, що спірні правовідносини мають публічно-правову природу, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що дану справу необхідно направити до суду першої інстанції для вирішення питання для дослідження вищезазначених обставин за наслідками яких вирішити про визнання поважними чи не поважними причин звернення з позовом до суду.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суддею суду першої інстанції неправильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому наявні підстави для його скасування.
Згідно зі ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції у випадку неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; неправильного застосуваннянорм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державна податкова служба України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборону застосування обмежень скасувати.
Справу направити до  Вінницького окружного адміністративного суду  для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Моніч Б.С.    Курко О. П.