ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 вересня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/5173/17
Головуючий у першій інстанції – Литвиненко І. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1165/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої – судді - Бобрової І.О.,
суддів –  Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

за участю секретаря – Зіньковець О.О.,

сторони справи:

позивач – ОСОБА_1   
відповідач – фізична особа – підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення – м. Чернігів,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення –11.05.2018, 

                                            В С Т А Н О В И В:

30.05. 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ФОП ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про зміну (збільшення) розміру позовних вимог (а.с. 127 т.1) та заяви про уточнення позовних вимог у зв`язку з опискою (а.с. 203 т.1), просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 2109344,64 грн, з яких: 496262,12 грн боргу по позиці, 553392,34 грн боргу процентів по позиці за період з 01.10.2013 по 31.01.2018, 285438,48 грн пені по несплачених відсотках за період з 30.06.2015 по 31.01.2018, 396832,94 грн пені по несплаченій позиці за період з 30.09.2015 по 31.01.2018, 224570,23 грн інфляційних втрат по своєчасно несплаченим процентам за період з 01.01.2014 по 31.12.2017, 152848,73 грн інфляційних втрат по своєчасно несплаченій позиці за період з 01.09.2015 по 31.12.2017.
Позов мотивований тим, що 12 серпня 2010 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір позики з наданням останньому коштів у розмірі 510000 грн зі сплатою 24 відсотків річних на строк до 30.08.2015.
31.08.2012 між сторонами було укладено договір про зміни до вказаного договору, яким встановлено, що погашення позики здійснюється в кінці дії договору – 30.08.2015 (п.4 договору позики). Відповідно до п. 2 договору позики позичальник зобов`язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування ними у вказаний строк. 
29.05.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги по зобов`язанням відповідача за договором позики від 12.08.2010.
На час звернення з позовом відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, у зв`язку з чим позивачка просила стягнути з останнього суму боргу з урахуванням передбаченої п. 7 договору пені та інфляційних втрат згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року (а.с.223 том 1) позов задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 496254,46 грн - заборгованості за тілом кредиту; 505808,03 грн- заборгованості за відсотками; 187056,56 грн - пені за прострочення сплати відсотків по кредиту; 232878,64 грн - пені за прострочення сплати тіла кредиту; 152846,37 грн - інфляційних втрат за прострочення сплати заборгованості за тілом кредиту та 181095,98 грн - інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків по кредиту, а всього 1756140,04 грн.  
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконував свої зобов`язання за договором позики від 12 серпня 2010 року, унаслідок чого утворилась заборгованість. Разом з цим, у розрахунках позивача наявні математичні помилки, а, крім того, нараховувались відсотки, пеня та інфляційні втрати на заборгованість, яка ще не виникла у поточному місяці, а тому такі розрахунки не можна брати до уваги. 
Вирішуючи питання про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з сум, зазначених позивачкою у скорегованому на вимогу суду розрахунку заборгованості від 18.04.2018. Даний розрахунок узгоджується із розписками про отримання коштів, відтак, суд першої інстанції частково з ним погодився, зазначивши, що позивачкою допущено помилки при математичному підрахунку пені по відсоткам за 11.2014, 01.2015, 02.2015, 03.2015 та 08.2015.
Також судом встановлено, що сторони уклали 22.09.2015 договір позики на суму 64828,78 грн зі строком повернення 01.04.2016. В цей же день вказані кошти були передані відповідачем в рахунок погашення позики за договором від 12.08.2010. Правомірність зарахування цих коштів на погашення пені, а не тіла позики, узгоджується з положеннями статті 534 ЦК України. Враховуючи наведене, надані відповідачем довідки-розрахунки суд не взяв до уваги.  
Суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи відповідача про те, що несплата коштів відбувалася з вини кредитора, оскільки боржник сплачував з 01.10.2012 по 30.06.2014 у рахунок погашення боргу за договором позики грошові кошти представнику ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на часткове погашення пені та відсотків. Жодних письмових претензій на адресу позикодавця чи його представника відповідач не висловлював, при цьому дії щодо часткового погашення відсотків та пені свідчать про визнання боржником всієї суми боргу.
Встановивши, що останній платіж був вчинений відповідачем 22.09.2015, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення позики та відсотків заявлені позивачкою в межах строків позовної давності. При цьому, позивачкою пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені за період з 30.05.2016 по 31.01.2018 та частково пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати заборгованості по відсоткам. 

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 звернулись з апеляційними скаргами. 
У своїй апеляційній скарзі на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.05.2018 ОСОБА_1 просить рішення змінити в частині стягнення з відповідача на її користь: пені за прострочення оплати відсотків по кредиту – з 187056,56 грн на 281017,98 грн, пені за прострочення оплати тіла кредиту  - з 232878,64 грн на 388764,38 грн, інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків по позиці – з 181095,98 грн на 184496,02 грн, а всього – з 1756140,04 на 2009187,24 грн.  
Із встановленими судом обставинами та висновками позивачка погоджується за виключенням застосування судом строків позовної давності. Зазначає, що суд не в повному обсязі застосував до спірних правовідносин ч. 1 статті 264 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею боргу.  Зауважує, що відповідач увесь час до звернення з позовом визнавав свій борг разом з пенею та інфляцією, погоджувався із розміром заборгованості та запевняв, що поверне кошти, зокрема, письмово – листом кредитору від 26.05.2017. Таким чином перебіг строку позовної давності починається після його переривання, а саме з 26.05.2017. Суд жодними аргументами не спростував цих доводів позивача, які виключають застосування позовної давності до спірних правовідносин по всім вимогам позивачки.
Крім того, встановивши, що останній платіж боржником був здійснений 22.09.2015, та як наслідок – перервався строк позовної давності, суд необґрунтовано відмовив у стягненні 3400,04 грн втрат від інфляції за період з 01.01.2014 по 30.05.2014 і стягненню підлягає сума не 181095,98 грн, як вирішив суд, а 184496,02 грн, як вказано у розрахунку від 18.04.2018. 
Також ОСОБА_1 не погоджується зі встановленою сумою боргу за пенею по відсотках за листопад 2014 року, що складає не 2602,73 грн як зазначено судом, а 2719,26 грн – згідно з розрахунком від 18.04.2018. 
З розрахунками суду пені по відсотках за 01.2015, 02.2015, 03.2015 та 08.2015 позивачка згодна.
Уточненим розрахунком заборгованості за період з 31.08.2012 до 31.01.2018, що доданий до апеляційної скарги, позивачка визначила розмір пені на проценти 281017,98 грн та скорегувала новий загальний розмір заборгованості з посиланням на те, що до спірних правовідносин позовна давність не може бути застосована з огляду на положення статті 264 ЦК України. Крім того, ОСОБА_1 зауважила, що суд, розглядаючи у судовому засіданні 06.02.2018 її заяву від 29.01.2018 про зміну розміру позовних вимог з додатками, порушив ст. 182, 183 ЦПК України та частково повернув їй додані до заяви документи по справі, що були додані як доказ пред`явлення відповідачу вимог у збільшених розмірах, а саме – вимогу-повідомлення про усунення порушеного забезпеченого іпотекою зобов`язання від 29.01.2018. У зв`язку з наведеним, вказану вимогу позивачка додала до апеляційної скарги.   

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 із прийнятим рішенням в частині розміру стягнутої суми заборгованості, включаючи всі її складові, за виключенням застосування строків позовної давності, не погоджується, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Просить рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.05.2018 в частині стягнення пені скасувати, відмовивши в задоволенні позову в цій частині, а в частині розміру стягнутої заборгованості – змінити, стягнувши з відповідача на користь позивачки заборгованість за позикою в розмірі 306000 грн, за нарахованими відсотками – 117106,59 грн, інфляційні втрати за відсотками – 82164,87 грн, інфляційні втрати за тілом позики – 94248 грн, провести розподіл судових витрат. 
Відповідач стверджує, що суд першої інстанції не навів мотиви, з яких ним не було взято до уваги надані стороною відповідача контр-розрахунки, відповідно до яких сума заборгованості суттєво відрізняється від зазначеної в рішенні суду.
Умовами укладеного сторонами договору позики від 12.08.2010 нарахування відсотків після закінчення терміну договору не передбачено, натомість відповідно до статті 1048 ЦК України якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На думку скаржника, якщо договором не встановлено розмір процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, їх розмір має бути визначений на рівні облікової ставки НБУ, таким чином нарахування відсотків після закінчення строку дії договору позики не узгоджується з вимогами чинного законодавства, на що суд у порушення вимог статті 263 ЦПК України уваги не звернув.
Із стягнутою судом сумою пені за прострочення сплати тіла кредиту та відсотків в загальному розмірі 419935,20 грн ОСОБА_2 також не погоджується. Зазначає, що такий розмір пені не підтверджується наявністю збитків у позивачки. Судом не враховано Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013, висновки ВСУ в постанові по справі № 6-100цс14 від 03.09.2014, в яких суди зауважили щодо права суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків. Стягнення суми пені, що майже дорівнює сумі заборгованості за тілом кредиту, без врахування положень статті 551 ЦК України є невиправданим, суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам принципу верховенства права. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, вважає доводи скарги безпідставними. Стверджує, що суд першої інстанції обґрунтував неприйняття до уваги розрахунків відповідача, у яких сплачені ним кошти він зарахував на погашення тіла позики, зазначивши, що позивачем правомірно зараховувалися кошти в рахунок погашення відсотків та пені, а не позики.
Зазначає, що встановлення розміру процентів за користування позикою після закінчення строку дії договору на рівні облікової ставки НБУ безпідставне, оскільки сторони в договорі обумовили розмір процентів – 24% річних.
Вимоги ОСОБА_2 про скасування судового рішення в частині стягнення пені позивачка вважає безпідставними. Відповідач при укладенні договору був обізнаний про сплату пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, причин неналежного виконання обов`язків за договором він не навів, а його доводи про те, що розмір пені перевищує розмір збитків позивачки, належними та допустимими доказами не підтверджені, розрахунку збитків не надано. Звертає увагу, що з часу надання позики курс долара США значно зріс, а тому, в доларовому еквіваленті розмір завданих збитків значно перевищує розмір стягнутої судом пені, отже підстави для зменшення її розміру відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_5 з доводами скарги не погоджується, просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній ОСОБА_1 частині залишити без змін.
Зазначає, що лист від 26.05.2017, на який посилається позивачка, не підтверджує будь-якого наміру відповідача щодо здійснення розрахунку за договором від 12.08.2010, оскільки в даному листі вказаний інший договір – від 20.08.2010, лист адресовано первісному кредитору ОСОБА_3 , документів щодо відступлення ОСОБА_3 прав вимоги за договором від 20.08.2010 ОСОБА_1 суду не надано. 
Щодо посилання позивачки на останній платіж за позикою 22.09.2015, ОСОБА_2 стверджує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження сплати відсотків та пені за договором від 12.08.2010. Водночас, 22.09.2015 між сторонами було укладено договір про надання відповідачу позики на суму 64828,78, і сам по собі факт направлення цих коштів на погашення боргу за договором від 12.08.2010 не свідчить про вчинення цих дій самим боржником та/або за його згодою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває строк позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника, без його волевиявлення. Вказане відповідає висновку ВСУ у справі № 6-2891цс16 від 08.11.2017.     
ОСОБА_2 також не погоджується із змістом оскаржуваного рішення в частині проведених судом розрахунків, звертає увагу, що клопотання про призначення судово-економічної експертизи на підтвердження чи спростування вказаних висновків апелянт не заявляє.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.05.2018 змінено: зменшено розмір стягнутої з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 12.08.2010 з 1756140,04 грн до 1010618,20 грн, з яких: заборгованість за тілом позики - 475130,66 грн, заборгованість по несплаченим відсоткам-146781,78 грн, інфляційні втрати за тілом позики - 163662,08 грн, інфляційні за відсотками -81812,87 грн, пеня за тілом позики-108199,60 грн, пеня по несплаченим відсоткам - 35031,21 грн; зменшено розмір стягнутого з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судового збору з 7695,54 грн до 3832,80 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 8849,07 грн в рахунок часткового відшкодування витрат по оплаті експертизи. Компенсовано ФОП ОСОБА_2 з державного бюджету 7735,20 грн в рахунок часткового відшкодування витрат по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам законодавства. Суд апеляційної інстанції зазначив, що позика відповідачеві надавалась не одним платежем, а двома частинами, проте розрахунок платежів, складений позивачем 18 квітня 2018 року і взятий за основу судом першої інстанції, здійснений як при видачі позики однією сумою, а не двома платежами. При цьому розмір щомісячного платежу умовами договору не передбачений.
Апеляційний суд вказав, що нарахування процентів за користування позикою у розмірі 24 відсотків річних належить здійснювати лише до дня повернення позики, а при визначенні розміру пені, що належить стягнути з відповідача, враховано положення частини третьої статті 551 ЦК України, про те, що розмір пені не повинен суперечити засадам справедливості, добросовісності й розумності та може бути зменшений.
Доводи позивача про те, що висновок експерта складений з грубим порушенням законодавства, апеляційний суд визнав необґрунтованими, як і доводи про неправильне застосування до спірних правовідносин частини першої статті 264 ЦК України, так як переривання позовної давності визнанням боргу не було.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 01.08.2019 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова касаційного суду мотивована тим, що, задовольняючи апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 , та, змінюючи рішення суду Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року, при визначенні розміру заборгованості, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на умови пункту 5 договору позики, згідно з яким проценти нараховуються до дня повернення позики. Суд безпідставно не нарахував проценти з 2015 по 2018 рік. Застосування судом правової позиції, що викладена в постанові ВПВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 не може бути прийнятним у даній справі, оскільки сторони обумовили в пункті 5 договору позики,  що нарахування процентів здійснюється до дня повернення позики, а в наведеній постанові Великої Палати якраз і зазначається про необхідність розрізняти поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» (пункти 29-34).
ВС вказав, що апеляційний суд помилково погодився з висновком експерта щодо розрахунку пені та стосовно застосування шестимісячного строку позовної давності згідно з положеннями ГК і ГПК України, оскільки застосування позовної давності є виключною повноваженням суду і не входить до компетенції експерта. Крім того, апеляційний суд не надав оцінки доводам позивача про те, що розрахунок інфляційних втрат експертом здійснено всупереч вимог статті 625 ЦК України з урахуванням деінфляційних місяців, що суттєво вплинуло на зменшення розміру заборгованості.
Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідач у своєму листі до ОСОБА_3 від 26.05.2017 повністю визнав пред`явлену йому суму заборгованості з урахуванням процентів, нарахованих на час пред`явлення вимоги-повідомлення, тому обмеження апеляційним судом строку виплати процентів датою повернення позики - 30 серпня 2015 року суперечить фактичним обставинам справи.
Також ВС зазначив, що суд не застосував до спірних правовідносин частину першу статті 264 ЦК України, яка підлягає для застосування до обставин даної справи. Суд апеляційної інстанції не аргументував, чому і з яких мотивів не вважає вищевказані дії боржника діями, що свідчать про визнання боргу. Застосування апеляційним судом позовної давності суперечить обставинам справи.
Верховний Суд зауважив, що апеляційному суду при новому розгляді, необхідно дослідити розрахунок пені, інфляційних втрат відповідно до умов договору позики та вірно застосувати положення ЦК України про позовну давність.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року змінено: в частині визначення розміру заборгованості по пені за прострочення сплати відсотків по кредиту з 187056,56 грн до 281017,98 грн та пені за прострочення сплати тіла кредиту з 232878,64 грн до 388764,38 грн; в частині визначення розміру інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків по позиці з 181095,98 грн до 184496,02 грн; в частині визначення загальної суми заборгованості по позиці з 1756140,04  грн до 2009187,24 грн. Скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року в частині розподілу та стягнення судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання щодо стягнення судового збору. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції помилково не застосовано до наявних правовідносин частину першу статті 264 ЦК України, яка підлягає для застосування до обставин даної справи. Отримані відповідачем кошти в якості позики підлягають поверненню в повному об`ємі враховуючи заборгованість по тілу кредиту, відсотках, пені та інфляційних втратах.

Постановою Верховного Суду від 23 червня 2021 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 23.07.2020 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова касаційного суду мотивована тим, що відомостей про повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи 23.07.2020 матеріали справи не містять, як і не містять протоколів судових засідань, які відбулися 22.07.2020 та 23.07.2020. З огляду на зазначене, ВС дійшов до висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без додержання норм процесуального права, що є підставою для її скасування. 

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем з 14.09.2009, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.04.2018 (а.с.176 т.1).
12.08.2010 між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позикодавець надає позичальнику гроші в сумі 510000 грн, а позичальник бере у борг у позикодавця вищезазначену суму терміном повернення 30.08.2015, при цьому 247978 грн надаються після оформлення договору іпотеки, а решта коштів в сумі 262022 грн протягом трьох місяців з дня надання першого траншу. Факт надання коштів за цим договором підтверджується особистими розписками позичальника. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю вищезазначену суму боргу за адресою: АДРЕСА_1 , а також сплачувати відсотки щомісячно в розмірі 24 % річних не пізніше останнього числа кожного поточного місяця (а.с. 3, 82 т. 1).
Відповідно до пункту 4 цього договору погашення позики здійснюється позичальником шляхом здійснення щомісячних фіксованих рівних платежів протягом всього строку дії цього договору починаючи з вересня 2010 року. За рахунок кожного платежу здійснюється погашення щомісячних процентів за користування позикою та погашення частини позики.
У пункті 5 договору сторони встановили, що нарахування процентів по договору здійснюється щомісяця за фактичне число календарних днів користування позикою виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році. При цьому проценти за користування позикою нараховуються на залишок заборгованості за позикою починаючи з дня надання позики до дня повного погашення заборгованості за позикою включно.
Пунктом 7 договору передбачено відповідальність за прострочення позичальником зобов`язань з погашення позики та/або сплати процентів за користування нею більше 10 днів, у вигляді сплати пені за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент прострочення, від суми прострочених зобов`язань.
Позичальник зобов`язаний повністю повернути позику та сплатити нараховану плату за користування позикою незалежно від настання строку виконання зобов`язання у випадках: невиконання позичальником зобов`язань за цим договором чи за будь-яким іншим договором, укладеним з позикодавцем; несплати відсотків за користування позикою та суми позики, якщо прострочення виконання цих зобов`язань більше трьох місяців (п. 8 договору).
Факт отримання відповідачем коштів за договором позики в розмірі 247978 грн та 262022 грн підтверджується розписками від 12.08.2010 та від 08.09.2010 (а.с. 84- 85 т.1).
31 серпня 2012 року сторонами були внесені зміни до договору позики від 12.08.2010, згідно із якими, пункт 4 договору викладений в такій редакції: «Погашення позики здійснюється позичальником в кінці терміну цього договору - 30 серпня 2015 року» (а.с.4, 86 т.1).
На виконання умов договору позики ОСОБА_2 частково повертав ОСОБА_3 кошти на погашення суми заборгованості за позикою та відсотками, що підтверджується розписками ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про отримання коштів (а.с. 61-73, 103-109 т.1). Вказана обставина сторонами оспорюється.
Повноваження ОСОБА_4 на отримання коштів від імені позичальника підтверджуються довіреністю ОСОБА_3 від 21.09.2011, виданою строком на 10 років – до 21.09.2021 (а.с. 87 т.1). З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є також представником ОСОБА_1 , що підтверджується довіреністю від 19.11.2008, виданою строком на п`ятдесят років – до 19.11.2058.  
22.09.2015 між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ФОП ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики на суму 64828,78 грн з терміном повернення 01.04.2016. Відповідно до умов договору кошти отримані повністю до підпису цього договору (а.с. 102 т.1). Факт отримання коштів за договором підтверджується копією розписки ОСОБА_2 від 22.09.2015. Водночас, у день укладення даного договору ОСОБА_2 передав отриману суму в розмірі 64828,78 грн представнику ОСОБА_3 ОСОБА_4 на погашення суми пені згідно з договором позики від 12.08.2010, про що свідчить копія розписки останнього (а.с. 102 т. 1). Копії договору позики від 22.09.2015, а також розписок про отримання коштів та їх передачу на сплату пені за іншим договором розміщені на одному аркуші.   
29 травня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали Договір відступлення права вимоги по зобов`язанням фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 перед первісним кредитором за договором позики від 12 серпня 2010 року на загальну суму 1620989,23 грн (а.с. 5 т.1).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 07 грудня 2017 року (а.с.48-51 т. 1), відмовлено у задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 , ТОВ «Торговий дім «Мстислав» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсними вказаного договору про відступлення права вимоги за договором позики від 12.08.2010 та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором.
Вказаним рішенням встановлено, що 29.05.2017 ОСОБА_3 надіслала ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Торговий дім «Мстислав» повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики від 12.08.2010 та про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 12.08.2010, які було отримано адресатами 30.05.2017. Разом з повідомленнями про відступлення права вимоги ФОП ОСОБА_2 та директору ТОВ «Торговий дім «Мстислав» ОСОБА_3 надіслала вимоги-повідомлення про усунення порушення зобов`язань за договором позики від 12.08.2010, в яких повідомлялося, що станом на 30.05.2017 загальна заборгованість становить 1620989,23 грн та вимагалось в 30 денний термін з дня отримання цієї вимоги погасити прострочену заборгованість. 

В матеріалах справи, що розглядається, містяться копії вимог-повідомлень ОСОБА_3 до ОСОБА_2 від 23.05.2017 та 29.05.2017 про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за договором позики від 20.08.2010 із розрахунками заборгованості по договору (а.с. 118-121 т.1).
Представник позивача під час розгляду справи повідомив, що в даних повідомленнях при написанні дати договору була допущена технічна описка - «20.08.2010» замість «12.08.2010». Договору позики між сторонами від 20.08.2010 не існує.
Отримавши 23.05.2017 вимогу-повідомлення, ОСОБА_2 надіслав 26.05.2017 ОСОБА_3 лист, в якому повідомив, що  має намір розрахуватися за договором 10.06.2017, про що він повідомляв представнику кредитора - ОСОБА_4 ще в січні 2017 року. Просив надати платіжні реквізити для сплати боргу за договором (а.с. 75 т.1).  
В апеляційній скарзі відповідач наполягав на тому, що даний лист стосувався договору позики саме від 20.08.2010, однак копії цього договору ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій надано не було.
  
08.06.2017 ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 із запереченням щодо вимог-повідомлень від 23.05.2017 та 29.05.2017 (а.с. 123)
26.06.2017 ОСОБА_2 надіслав поштою заяву приватному нотаріусу Чернігівського міського нотаріального округу Глобі Н.М., в якому зазначив, що ним 23.05.2017 та 30.05.2017 були отримані вимоги-повідомлення за неіснуючими договорами позики від 20.08.2010, у зв`язку з чим просив нотаріуса не проводити будь-яких дій щодо відчуження майна та майнових прав, що є предметом іпотеки по забезпеченню зобов`язань за договором позики від 12.08.2010 (а.с. 122).    
07.12.2017 та 26.12.2017 ОСОБА_1 надіслала відповідачу вимоги-повідомлення про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за договором позики від 20.08.2010, в яких повідомлялося, що станом на 30.07.2017 загальна заборгованість становить 2032788,16 грн та вимагалось в 30 денний термін з дня отримання вимоги погасити прострочену заборгованість. Від отримання вимоги від 07.12.2017 ОСОБА_2 відмовився, вимога від 26.12.2017, що була направлена поштою, повернулась не врученою (а.с. 88-89 т.1).

Сторони не оспорюють, що ОСОБА_2 належним чином не виконував свої зобов`язання за договором позики від 12.08.2010, внаслідок чого утворилась заборгованість, однак кожна із сторін має свою позицію щодо фактичного розміру суми заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача.
Не погоджуючись з розрахунками заборгованості ФОП ОСОБА_2 подав 06.02.2018 заяву про застосування судом наслідків спливу позовної давності (а.с.76 т.1), а також надав власні розрахунки боргу (а.с. 178-183, а.с. 190-195 т.1). Відповідно до останнього розрахунку відповідача від 05.04.2018, заборгованість за договором становить 788456,41 грн, з яких: за позикою - 306000 грн, за нарахованими відсотками – 117106,59 грн, пеня на прострочені відсотки – 26102,31 грн, пеня на прострочене тіло позики – 163032,64 грн, інфляційні за відсотками – 82164,87 грн, інфляційні за тілом позики – 94242 грн (а.с. 190-195 т.1).
Відповідно до наданого позивачкою на вимогу суду скорегованого розрахунку від 18.04.2018, заборгованість ОСОБА_2 за договором від 12.08.2010 складає 2010343,19 грн, з яких: тіло боргу – 496254,46 грн, відсотки – 505808,03 грн, пеня за несплачені відсотки – 282173,93 грн, пеня за несплачене тіло 388764,38 грн, інфляційні втрати по відсоткам – 184496,02 грн, інфляційні втрати за тілом боргу – 152846,37 грн (а.с. 211-2016 т.1).  

За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Договір позики від 12.08.2010, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , сторонами не оскаржувався. Факт його укладення та часткового виконання сторонами визнається.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 дійшов висновку, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (абзац перший частини першої статті 1049 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Свої зобов`язання перед позикодавцем ФОП ОСОБА_2 належним чином не виконував, у результаті чого виникла заборгованість. 

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Із наданого відповідачем на підтвердження своєї позиції розрахунку від 05.04.2018 вбачається, що, заборгованість за тілом позики в сумі 306000 грн, яка взята в основу всіх інших нарахувань, визначена відповідачем як різниця між сумою наданої позики 510000 грн та сумою до сплати тіла (пункт 4 дог.) за період з 09.2010 по 08.2012 – 204000 грн (а.с. 190 т.1). Одночасно в цьому ж розрахунку відповідач вказує суми фактично сплачених коштів по тілу позики за вказаний період - 28979,84 грн та інший розмір фактичного залишку тіла позики. Таким чином, подальші нарахування, що здійснені відповідачем на суму заборгованості по тілу позики не відповідають дійсним обставинам справи, тому не могли бути взяті судом до уваги. Суд першої інстанції навів мотиви відхилення розрахунків відповідача, тому доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 щодо не мотивування судом першої інстанції свого рішення про відхилення розрахунку заборгованості наданого відповідачем є безґрунтовними.

Дослідивши умови укладеного сторонами 12.08.2010 договору позики та наданий позивачкою розрахунок заборгованості від 14.06.2018 (а.с.248 том 1) за спірним договором в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів вважає, що саме вказаний розрахунок проведений відповідно до умов договору та з урахуванням черговості зарахування платежів на погашення заборгованості.

Висновок експертного економічного дослідження № 3346/18-24 від 27.06.2018, що був наданий відповідачем при його зверненні до Апеляційного суду Чернігівської області з клопотанням про призначення судово-економічної експертизи (а.с. 10-39 т.2), не може бути належним та допустимим доказом по справі, оскільки у даному висновку експерт допустив не правильне тлумачення умов договору позики від 12.08.2010, дослідження проводилося на підставі наданих відповідачем копій документів, у тому числі копії оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 03.05.2018, що не охоплюють повний перелік доказів по справі. Експертом не правильно застосовано до спірних відносин правову позицію ВСУ, викладену в постанові від 07.09.2016 № 6-1412цс16 та здійснено нарахування відсотків за договором з 01.09.2015 на рівні облікової ставки НБУ, а не встановленої договором ставки 24% річних. Розрахунок інфляційних втрат експертом здійснено всупереч вимог статті 625 ЦК України з урахуванням деінфляційних місяців, крім того, експертом застосовано позовну давність, що є виключно повноваженням суду і не входить до його компетенції. З огляду на викладене, висновки експерта в зазначеному дослідженні колегія суддів не бере до уваги. 

Не можуть бути належними та допустимими доказами по справі і висновки експерта за результатами проведення судово-економічних експертиз, які були проведені на підставі ухвал суду апеляційної інстанції  від 20.07.2018 та 07.12.2018. У висновку № 3668/3669/18-24 від 09.10.2018 (а.с. 68-95 т. 2) розрахунки проведені експертом станом на 31.05.2017, що суперечить позовним вимогам ОСОБА_1 , з неправильним тлумаченням експертом умов спірного договору щодо розміру відсоткової ставки за користування позикою після закінчення строку дії договору. 
Висновок експерта № 5156/18-24,905-909/19-24 від 05.03.2019 (а.с. 139-172 т.2) колегія суддів до уваги не приймає з огляду на помилки, що були допущені під час підрахунків. Так, розрахунок інфляційних втрат експертом здійснено всупереч вимог статті 625 ЦК України з урахуванням деінфляційних місяців, що суттєво вплинуло на зменшення розміру заборгованості. Експерт розраховував проценти по день закінчення строку договору, зазначеного в пункті 1 договору, у той час, коли пункт 5 договору прямо передбачає, що проценти нараховуються до дня повернення позики. Розраховуючи заборгованість за пенею за тілом позики, експерт самостійно визначився зі строком позовної давності, порахувавши пеню тільки за період з 30.08.2015 по 28.02.2016, за тим же принципом була вирахувана пеня по несплаченим відсоткам  (а.с.150 зв., 161-162 т.2)
На вказані помилки звернув увагу суду апеляційної інстанції Верховний Суд в постанові від 05.02.2020 при перегляді даної справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо безпідставного нарахування відсотків за позикою в розмірі 24 % річних після закінчення строку дії договору позики колегія суддів відхиляє, оскільки сторони в п.5 договору погодили порядок та умови нарахування відсотків саме до дня повернення позики. 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зазначається про необхідність розрізняти поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «терміни виконання зобов`язання» ( п.29-34 постанови). 
На зазначене також звернув увагу Верховний Суд в постанові від 05.02.2020 по справі, що розглядається.

Наданий позивачкою розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами відповідачем не спростований.

З огляду на вказане, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом позики в розмірі 496254,46 грн та 505808,03 грн – заборгованості за нарахованими відсотками – є правильним.

Як вказано вище, у відзиві на позовну заяву від 05.02.2018 (а.с. 61-62 т.1) та заяві від 06.02.2018 (а.с. 76 т.1) ОСОБА_2 посилаючись на те, що строк дії договору позики сплив 30.08.2015, просив застосувати до вимог позивачки позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Враховуючи вимоги вказаної заяви суд першої інстанції частково зменшив суми інфляційних втрат по позиці та пені застосувавши в цій частині строк позовної давності. 
Колегія суддів з такими висновками не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Скасовуючи постанову апеляційного суду від 01.08.2019 Верховний Суд у своїй постанові від 05.02.2020 звернув увагу на помилковість висновку про застосування строків позовної давності у даній справі. Зокрема, суд зазначив, що відповідач у своєму листі до ОСОБА_3 від 26.05.2017 повністю визнав пред`явлену йому суму заборгованості з урахуванням процентів, нарахованих на час пред`явлення вимоги-повідомлення (а. с. 124, т. 1).

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (постанова ВС від 16.06.2021 у справі № 295/12331/19).

Відповідач, крім зазначеного вище листа, у судових засіданнях стверджував, що він весь час визнавав свій борг, але не міг його сплатити, так як вважав, що відсутній кредитор й такі фактичні обставини не заперечуються. 
Таким чином сторони справи у судовому засіданні підтвердили, що відповідач протягом тривалого часу  і до звернення позивача до суду визнавав свій борг, разом з пенею та інфляцією.
Визнання відповідачем боргу у повному обсязі підтверджується його поясненнями суду від 07 лютого 2018 року та доданим до пояснень листом відповідача від 26 травня 2017 року кредитору – ОСОБА_3 , в якому він вказує, що отримавши вимогу кредитора від 23 травня 2017 року він повністю погоджується як і раніше з сумою боргу та зазначає, що ще в січні 2017 року повідомляв про те, що розрахується (а. с. 124, т. 1). Однією з причин несплати відповідач зазначив відсутність рахунку, на який він має повернути кошти боргу.
Вищевказані дії боржника свідчать про визнання ним боргу, що, з урахуванням дати звернення позикодавця з позовом – 30.05.2017, виключає застосування позовної давності в даній справі. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не правильно застосував до спірних правовідносин положення ЦК України про позовну давність. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими.

Посилання відповідача на те, що в його листі від 26.05.2017, адресованому первісному кредитору ОСОБА_3 , зазначається про договір від 20.08.2010, який не має відношення до договору від 12.08.2010 колегія суддів до уваги не приймає. Верховним Судом в постанові від 05.02.2020 було встановлено, що даний лист стосувався саме договору позики від 12.08.2010, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та був направлений відповідачем у відповідь на вимогу-повідомлення ОСОБА_3 щодо договору позики на суму 510000 грн зі сплатою 24% річних, строком повернення – 30.08.2015, забезпеченого договором іпотеки від 12.08.2010 (а.с. 120 т.1). Той факт, що вказаний лист стосується саме договору від 12.08.2010 прослідковується і з пояснень відповідача (а.с. 110-111 т.1). Крім того, доказів існування договору позики на суму 510000 грн від 20.08.2010 відповідачем не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказана обставина не потребує додаткового встановлення, а тому заперечення ОСОБА_2 стосовно визнання в зазначеному вище листі боргу за іншою позикою апеляційний суд відхиляє. 

Стягуючи заборгованість за пенею із застосуванням позовної давності, суд першої інстанції, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивачки на суму: 187056,56 грн заборгованості по пені за прострочення сплати відсотків за позикою та 232878,64 грн пені за прострочення сплати тіла позики. При цьому в розрахунку заборгованості від 18.04.2019 позивачка визначала суму заборгованості по пені: за прострочення сплати відсотків по кредиту в розмірі 282173,93 та по несплаченій позиці в розмірі 388764,38 грн. 
З розрахунками суду пені по відсотках за 01.2015, 02.2015, 03.2015 та 08.2015 позивачка згодна.
При цьому, на думку скаржниці, сума пені по відсотках за листопад 2014 року становить не 2602,73 грн, як вважає суд першої інстанції, а так як зазначено в розрахунку заборгованості від 18.04.2018 - 2719,26 грн, які обраховано наступним чином: (118158,52 х 28% х 30 днів) / (365 днів х 100%) =2719,26 грн. Дослідивши вказаний розрахунок, колегія суддів погоджується з доводами позивачки та приходить до висновку, що даний розрахунок  в частині  розміру пені по відсотках за листопад 2014 року відповідає умовам договору позики від 12.08.2010 і вважає, що судом першої інстанції при обрахунку розміру пені за листопад 2014 року допущено арифметичну помилку.
З урахуванням наведеного, скаржниця обґрунтовано зменшила розмір пені на проценти з 282173,93 до 281017,98 грн. Ця сума підлягає стягненню з відповідача.
Ґрунтовними є доводи позивачки щодо збільшення визначеної судом суми пені за прострочення сплати тіла кредиту з 232878,64 грн до 388764,38 грн. Розрахунки, що надані позивачкою є чіткими та розгорнутими. 

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо непомірного та необґрунтованого розміру стягуваної пені та не застосування судом до спірних правовідносин частини третьої статті 551 ЦК України  не заслуговують на увагу з огляду на наступне. 
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).
Положення частини третьої статті 551 ЦК України дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. 
Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 11.08.2021 у справі № 753/15859/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 703/1181/16-ц, Верховного Суду України від 04.11.2015 року у справі № 6-1120цс15. 

Доводи відповідача щодо зменшення суми неустойки не заслуговують на увагу через те, що по-перше розмір пені (який нарахований окремо по кожній заявленій сумі), що підлягає стягненню, не перевищує розміру збитків, понесених позикодавцем внаслідок неналежного виконання зобов`язання відповідачем умов договору позики від 12.08.2010, а по-друге відповідачем в суді першої інстанції не доведено обставин, що мають істотне значення та які давали б підстави для зменшення розміру нарахованої позивачем пені відповідно до указаної вище норми матеріального права, а відмова в задоволенні позову про стягнення пені в цілому із вказаних підстав, як того просить ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, чинним законодавством не передбачена.  

З рішенням суду про стягнення 152846,37 грн інфляційних втрат за прострочення сплати заборгованості за тілом позики скаржниця погодилась та в цій частині рішення суду не оскаржувала.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд, застосувавши позовну давність, необґрунтовано відмовив у стягненні 3400,04 грн втрат від інфляції за період з 01.01.2014 по 30.05.2014 – слушні, у зв`язку з чим стягненню підлягає сума інфляційних втрат по своєчасно несплаченим процентам за період з 01.01.2014 по 31.12.2017 не 181095,98 грн, як вирішив суд першої інстанції, а 184496,02 грн, як вказано у розрахунку від 18.04.2018. 

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню. Загальна сума до стягнення підлягає збільшенню з 1756140,04 грн до 2009187,24 грн

Доводи ОСОБА_2 щодо відсутності 22.09.2015 його волевиявлення на сплату 64828,78 грн (отримані за договором позики від 22.09.2015 - а.с.102 том 1) в рахунок погашення боргу за договором від 12.08.2010, зокрема зарахування їх на сплату пені, спростовуються матеріалами справи, а саме копією розписки про отримання ОСОБА_2 грошей за договором позики та копією розписки представника позикодавця ОСОБА_3 ОСОБА_4 , відповідно до якої ОСОБА_2 передав останньому  суму в розмірі 64828,78 грн саме на погашення суми пені згідно з договором позики від 12.08.2010 (а.с. 102 т.1). Вказана обставина також була встановлена рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.02.2018 у справі № 750/12348/17 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 22.09.2015 (а.с.146 том 1).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , зводяться до власного тлумачення норм законодавства. Ці доводи обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивачки про порушення судом першої інстанції процесуальних норм, щодо не приєднання до матеріалів справи додатків до заяви про збільшення позовних вимог на вирішення спору по суті позовних вимог не впливають. 

Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене вище рішення суду першої інстанції через невірне застосування ст.267 ч.4 ЦК України в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасно сплачені відсотки, пені за несвоєчасно сплачене тіло позики та інфляційних втрат по відсоткам підлягає зміні шляхом збільшення сум до стягнення, а саме: пені за несвоєчасно сплачені відсотки – з 187056,56 грн до 281017,98 грн, пені за несвоєчасно сплачене тіло позики – з 232878,64 грн до 388764,38 грн, інфляційних втрат по відсоткам – з 181095,98 до 184496,02 грн. В частині задоволення позову про стягнення тіла позики в розмірі 496254,46 грн, нарахованих відсотків – 505808,03 грн та інфляційних втрат по тілу позики – 152846,37 грн  рішення районного суду слід залишити без змін. Таким чином загальна сума до стягнення з ФОП ОСОБА_2 підлягає збільшенню з 1756140,04 грн до 2009187,24 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачка ОСОБА_1 від сплати судового збору звільнена на підставі п.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Отже, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 шляхом збільшення сум до стягнення, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні шляхом збільшення суми до стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь держави з 7695,54 грн до 8000 грн, тобто в межах граничної ставки судового збору для фізичних осіб, що діяла на час звернення з позовом (2017 рік). 
За апеляційний розгляд справи з ФОП ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь держави 12000 грн (8000*1,5=12000) судового збору. 

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, 
                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені за прострочення сплати відсотків, пені за прострочення сплати тіла кредиту та інфляційних втрат через прострочення сплати відсотків - змінити, збільшивши суму до стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) - пені  за прострочення сплати відсотків – з 187056,56 грн до 281017,98 грн; пені за прострочення сплати тіла кредиту – з 232878,64 грн до 388764,38 грн, інфляційних втрат через прострочення сплати відсотків – з 181095,98 до 184496,02 грн. Загальну суму до стягнення збільшити з 1756140,04 грн до 2009187 (два мільйони дев`ять тисяч сто вісімдесят сім) грн 24 коп.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 травня 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити, збільшивши суму судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, що підлягає стягненню з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави, з 7695,54 грн до 8000 (вісім тисяч) грн.  

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 12000 (дванадцять тисяч) грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення
  Судді Чернігівського апеляційного суду
                                                                                           І.О.Боброва
          
                                                                                           Н.В. Висоцька
          
                                                                                              Н.В. Шитченко

                               Повний текст постанови суду складений 15.09.2021.