ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

20 вересня 2021 року
м. Харків

справа № 953/7316/20
провадження № 22-ц/818/2321/21 

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:
позивач - Харківська місцева прокуратура № 2 в інтересах держави в особі Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – представника  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року в складі судді Ляха М.Ю.,
у с т а н о в и в:
У травні 2020 року Харківська місцева прокуратура № 2 в інтересах держави в особі Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (далі- Управління праці та СЗН адміністрації Київського району ХМР) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів у розмірі 41508,20 грн.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 була призначена державна соціальна допомога як малозабезпеченій сім`ї, а саме у зв`язку з народженням дитини, з 01 березня 2017 року до 31 серпня 2017 року в розмірі 2509,86 грн щомісячно, з 04 квітня 2017 року до 30 квітня 2017 року у розмірі 2822,15 грн щомісячно та допомога на дітей як одинокій матері з 01 вересня 2018 року до 30 листопада 2018 року у розмірі 1 486,00 грн, з 31 серпня 2017 року до 31 серпня 2017 року у розмірі 2988,45 грн щомісячно, з 01 вересня 2017 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 3933,57 грн щомісячно.
При зверненні за державною соціальною допомогою при подачі декларації про доходи та майновий стан відповідач вказала про відсутність відомостей про житлові приміщення, що перебувають у власності або володінні членів сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, членів сім`ї, що проживають окремо (дружини, чоловіка, неповнолітніх дітей). Проте, в результаті перевірки встановлено, що ОСОБА_1 з грудня 2010 року є власником житлового будинку літ. «3-2», загальною площею 294,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Не надання достовірної інформації призвело до надмірної виплати державних коштів у вигляді допомоги у сумі 41508,20 грн. 06 червня 2019 року відповідачу було направлено повідомлення та запропоновано повернути надміру виплачені бюджетні кошти у вказаній сумі, однак до цього часу кошти не повернуто.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року позов місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради надміру виплачені кошти у розмірі 41 508,20 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державна соціальна допомога була отримана відповідачкою без достатньої правової підстави у зв`язку із зазначенням недостовірних відомостей, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
03 лютого 2021 року скаргу  ОСОБА_2 – представник  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати вішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою позов залишити без розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що прокуратурою не обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради.
Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – представника  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України та частини першої статті 369 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України). 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Матеріали справи свідчать, що 28 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Управління праці та СЗН адміністрації Київського району ХМР з заявою про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям (а. с. 66- 67).
Рішенням Управління праці та СЗН адміністрації Київського району ХМР від 04 травня 2017 року ОСОБА_1 було призначено державну соціальну допомогу за період з 01 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року в розмірі 2 509,86 грн; з 04 квітня 2017 року по 30 квітня 2017 року в розмірі 2 822,15 грн; з 01 травня 2017 року по 31 серпня 2017 року в розмірі 2988,45 грн (а. с. 63-65).
01 вересня 2017 року ОСОБА_1 повторно подала до Управління праці та СЗН адміністрації Київського району ХМР заяву про призначення соціальної допомоги (а. с. 41-42).
При складанні заяви відповідач зобов`язалася повідомити управління про будь-які зміни та зазначила, що наведені відомості про доходи та майно, що вплинули або могли вплинути на прийняття рішення щодо надання соціальної допомоги будуть перевірені згідно з чинним законодавством. Про відмову в призначенні або припинення виплати призначеної соціальної допомоги та/або повернення нарахованих коштів у разі подання неповних чи недостовірних відомостей про доходи та майновий стан сім`ї позивач була попереджена, про що свідчить її власноручний підпис у заяві.
Рішенням Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради від 28 вересня 2017 року ОСОБА_1 призначено державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям за період з 01 вересня 2017 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 3 933,57 грн щомісячно (а. с. 37-39).
В Деклараціях про доходи та майновий стан осіб, які звернулись за призначенням усіх видів соціальної допомоги 28 березня 2020 року та 01 вересня 2020 року, ОСОБА_1 зазначила, що вона є власницею квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до розрахунків державної соціальної допомоги відповідачці була призначена державну соціальну допомогу з 01 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року в розмірі 2 509,86 грн.; з 04 квітня 2017 року по 30 квітня 2017 року в розмірі 2 822,15 грн.; з 01 травня 2017 року по 31 серпня 2017 року в розмірі 2988,45 грн,з 01 вересня 2017 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 3 933,57 грн щомісячно (а. с. 63-65, 37-39) 
Згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованими 12 березня 2020 року № 203884443 ОСОБА_1 є власником житлового будинку літ. «3-2» за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2010 року, реєстраційний № 3098, квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 2012 року, реєстраційний № 885; квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 2019 року, серія та номер 570, квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2019 року, серія та номер 604 (а. с. 22-25).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» визначено, що соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям - це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі у розмірі, який залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.
Цей Закон спрямований на реалізацію конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям.
Порядок призначення та виплати соціальної допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» встановлені умови, за яких державна соціальна допомога не призначається, зменшується її розмір або припиняється виплата.
Згідно з пунктами 2, 3 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року № 250 (далі - Порядок № 250), у редакціїї, чинній на час виникнення спірних правовідносин, соціальна допомога призначається і виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 250 для призначення соціальної допомоги уповноважений представник сім`ї подає органу праці та соціального захисту населення, зокрема, декларацію про доходи та майно (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї).
За пунктом 10 Порядку № 250 соціальна допомога не призначається у разі, коли: у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 кв. метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю, чи більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму).
У частині четвертій статті 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» визначено, що якщо сім`єю навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру, виплата призначеної державної соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк державна соціальна допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення.
Відповідно до пунктів 25, 28 10 Порядку № 250 у редакції на час виникнення спірних правовідносин виплата раніше призначеної соціальної допомоги припиняється: якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинули на встановлення права на соціальну допомогу і визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, - з місяця, в якому виявлено порушення.
Якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинуло на встановлення права на призначення соціальної допомоги та визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, органи соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану сім`ї; повідомляють уповноваженого представника малозабезпеченої сім`ї про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення; у разі врахування надміру виплачених коштів  при виплаті соціальної  допомоги  у наступні  періоди провадять   щомісячні відрахування на  підставі своїх рішень  у розмірі  не більш як 20 відсотків суми, що підлягає виплаті; у разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки вирішують питання про їх стягнення у судовому порядку. 
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).
Встановивши що ОСОБА_1 подала до Управління праці та СЗН адміністрації Київського району ХМР недостовірні відомості щодо обсягу майна, яке перебуває у неї у власності, що свідчить про її недобросовісність висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову є обґрунтованим.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо доводів ОСОБА_1 про відсутність підстав у прокурора для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, то суд виходить з такого.
Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France), № 61517/00, 31 березня 2005 року).
Водночас є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".
ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, зазначені рішення ЄСПЛ суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 448/57/19 (провадження № 61-12229св19).
У справі, що розглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Як зазначив прокурор, спірні правовідносини пов`язані зі сферою формування та виконання місцевого бюджету, до якого мають своєчасно та в повному обсязі надходити відповідні кошти. У цих правовідносинах інтереси держави та позивача, який представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються.
Крім того, прокурор, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, зазначив, що впродовж тривалого часу органом місцевого самоврядування з моменту виявлення обставин подання недостовірних відомостей не вживались жодні заходи щодо стягнення в установленому порядку витрат, які понесені за рахунок бюджетних коштів державної допомоги малозабезпеченим сім`ям, порушуються інтереси держави внаслідок неповернення таких коштів до міського бюджету, що є підставою для представництва прокурором цих інтересів у суді.
Також суд враховує, що 16 березня 2020 року у зв`язку з відсутністю бюджетних коштів на сплату судового збору в достатньому обсязі начальник Управління праці та СЗН адміністрації Київського району ХМР звернувся до заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 з проханням здійснити представництво інтересів Управління в суді шляхом звернення з відповідним позовом ( а. с. 12-13).
У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43).
У цій справі підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив нездійснення Управління праці та СЗН адміністрації Київського району ХМР упродовж тривалого часу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
За таких обставин судова колегія вважає, що у цій справі прокурором обґрунтовано наявність підстав для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Управління праці та СЗН адміністрації Київського району ХМР.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – представника  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повне судове рішення складено 20 вересня 2021 року.
Головуючий                                                А.В. Котелевець
Судді                                                                О.М. Хорошевський
       В.Б. Яцина