Дата документу 27.07.2021 Справа № 334/8231/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/8231/19 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф. 
Провадження №22-ц/807/2441/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
27 липня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Кабанцова Олександра Юрійовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що 25 серпня 2015 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості (далі - Генеральна угода), згідно з якою відповідач отримав кредит у розмірі 78935, 57 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, Тарифами, складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання та відкрив відповідачеві картковий рахунок, проте відповідач умов Генеральної угоди не виконав, грошові кошти не повернув і станом на 10 листопада 2019 року має заборгованість перед Банком у сумі 289140.03 грн, що складається з: 78935.57 грн - заборгованість за кредитом; 52970.14 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 0.00 грн – заборгованість за комісією;150148.51 грн - заборгованість за пенею; 7085.81 грн – штраф, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.

У зв`язку з тим, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, заборгованість до стягнення становить 128309.76 грн, яка складається з: 78935.57 грн - заборгованість за кредитом; 49374.19 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 25 серпня 2015 року по 30 квітня 2019 року,які позивач просив стягнути з відповідача, а також судові витрати у розмірі 1924.65 грн.

РішеннямЛенінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25.08.2015 у загальному розмірі 91723,12 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту у сумі 78935,57 грн, заборгованість за відсотками у сумі 12787,55 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1375,74 грн.

На вказане рішенняпредставник  ОСОБА_1 , адвокат Кабанцов Олександр Юрійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення не взяв до уваги, що Банк отримавши 15 серпня 2016 року право вимоги на дострокове стягнення суми кредиту 78935.57 грн шляхом отримання виконавчого напису і пред`явивши його до виконання станом на 29 листопада 2019 року (надходження позову до суду), допустив подвійне стягнення тієї ж самої суми боргу по кредиту, що є порушенням норм ст. 61 Конституції України. Апелянт вважає, що Банк не довів належними та допустимими доказами наявність у нього заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку, Банком не надано доказів того, що зазначені кредитні кошти в сумі 78935, 57 грн за укладненою між сторонами Генеральною угодою від 25 серпня 2015 року були зараховані саме на вказану платіжну картку /картковий рахунок позичальника. Банк не надав суду первинних документів обліку заборгованості по тілу кредиту, а саме виписки з особових (карткових) рахунків відповідача, з яких було б видно зарахування коштів на картковий рахунок, дати і суми внесення на прострочену заборгованість тіла кредиту.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального повадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000 грн (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн (2270,00 грн х 100 = 227 000 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 128309.76 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. п.1, 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 серпня 2015 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", яке змінило свою організаційно-правову форму на АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

25 листопада 2019 року Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором від 25.08.2015, а саме, заборгованості за кредитом у сумі 78935,57 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 25.08.2015 по 30.04.2019 у сумі 49374,19 грн.
Враховуючи те, що банком пред`явлено вимогу про дострокове виконання зобов`язань за договором кредиту у повному обсязі шляхом звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, у даному випадку кредитор втратив право нараховувати відсотки після 13.07.2016, у зв`язку з чим обґрунтованими є вимоги позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 78935,57 грн і заборгованості за відсотками у розмірі 12787,55 грн. станом на 13.07.2016.
За таких обставин, у зв`язку з невиконанням умов Генеральної угоди, а також пред`явленням вимоги про дострокове погашення кредиту, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову. 
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв`язку з чим 20 вересня 2012 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. (а.с.10-11).

Суд першої інстанції, встановив, що підписана між банком і відповідачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил банківських послуг становлять договір про надання банківських послуг.

25 серпня 2015 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. (а.с. 12-13).

Відповідно до Генеральної угоди сторони домовились про реструктуризацію заборгованості, тобто: зменшити розмір заборгованості, яка виникла за період з дати надання кредиту, а саме: відсотки - до 1083.85 грн, комісію на 53.45 грн, пеню на 0,00 грн, штаф на 4077.67 грн.

Згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надає ОСОБА_1 строковий кредит в розмірі 78935.57 грн на строк 36 місяців, з 25.08.2015 по 31.08.2018, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 78935.57 грн в обмін на зобов`язання ОСОБА_1 повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві, Умовах та Правилах, строки. Сплата заборгованості проводиться починаючи з 01 до 25 числа кожного місяця (щомісячним платежем) в сумі 2863.78 грн. Дата останньої сплати заборгованості повинна бути не пізніше 31 серпня 2018 року.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання та відкрив відповідачеві картковий рахунок, проте відповідач умов Генеральної угоди не виконав, грошові кошти не повернув.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість  ОСОБА_1  станом на 10 листопада 2019 року становить 289140.03 грн, що складається з: 78935.57 грн - заборгованість за кредитом; 52970.14 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 0.00 грн – заборгованість за комісією;150148.51 грн - заборгованість за пенею; 7085.81 грн – штраф, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.(а.с. 8-9).

15 серпня 2016 року був вчинений виконавчий напис нотаріуса Завалієва А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватбанку заборгованості у розмірі 127162,17 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 78935,57 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 12787,55 грн, заборгованості за комісією у розмірі 28353,24 грн, штрафу у розмірі 7085,81 грн. Стягнення здійснюється за період з 25.08.2015 по 13.07.2016. (а.с. 105).
11 жовтня 2016 року державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ВП №52613552 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №3225 від 15 серпня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приватбанк» суму боргу в розмірі 127162, 17 грн. (а.с. 104).
28 лютого 2019 року державним виконавцем Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя було прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі ч.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Сума боргу за виконавчим документом не стягувалася. (а.с. 106).
Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надав ОСОБА_1 строковий кредит в розмірі 78935.57 грн на строк 36 місяців, з 25.08.2015 по 31.08.2018, шляхом встановлення кредитної лінії на суму 78935.57 грн на споживчі цілі на платіжну картку № НОМЕР_1 , яка була отримана позичальником в цей самий день, що підтверджується фотокарткою ОСОБА_1 разом з цією карткою, скріншотом з банківського програмного комплексу «Єдина клієнтська база» з зазначенням не тільки дати отримання вказаної картки 25 серпня 2015 року, але й часом її отримання у відділенні ПриватБанку о 09 год 49 хв 51 секунда, а також випискою по рахунку за кредитною карткою № НОМЕР_1 та довідкою банку.

Як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_1 протягом нетривалого часу він виконував взяті на себе зобов`язання, однак, в повному обсязі тіло кредиту не погасив.

Виписка за договором/ Генеральною угодою/ кредитною карткою № НОМЕР_1 позичальника є належним та допустимим доказом, бо виписка є первинним банківським документом. Так, банківська виписка має статус первинного банківського документа, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ підприємств та організацій, із заначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка за договором/ Генеральною угодою/ кредитною карткою № НОМЕР_1 позичальника, підтверджує виконання Банком умов договору щодо встановлення кредитного ліміту на надання позичальнику кредитних коштів у сумі 78935.57 грн, а також часткове погашення ним заборгованості за Генеральною угодою (19.11.2015 на суму 63.54 грн шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з іншої карти боржника; 29.06.2017 – на суму 4501.53 грн, шляхом особистого поповнення позичальником кредитної картки шляхом внесення готівки).

Суд першої інстанції належним чином дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписку по картковому рахунку, за змістом виписки по картці є очевидним здійснення операцій, у тому числі з ідентифікацією особи, яка поповнює рахунок.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 78935.57 грн.

Отже, в цій частині висновки суду першої інстанції відповідають закону.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, АТ КБ "ПриватБанк" посилалося на положення Генеральної угоди від 25 серпня 2015 року про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надає ОСОБА_1 строковий кредит в розмірі 78935.57 грн на строк 36 місяців, з 25.08.2015 по 31.08.2018, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 78935.57 грн в обмін на зобов`язання ОСОБА_1 повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 1.5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві, Умовах та Правилах, строки. Сплата заборгованості проводиться починаючи з 01 до 25 числа кожного місяця (щомісячним платежем) в сумі 2863.78 грн. Дата останньої сплати заборгованості повинна бути не пізніше 31 серпня 2018 року.

Таким чином, сторонами погоджено умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та вони підлягають стягненню, оскільки такі вимоги відповідають положенням Генеральної угоди.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції при визначенні відсотків у розмірі 12787.55 грн станом на 13.07.2016 року, які підлягають стягненню з відповідача, та враховує наступне.

У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань за Генеральною угодою від 25 серпня 2015 року, 15 серпня 2016 був вчинений виконавчий напис нотаріуса Завалієва А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватбанку заборгованості у розмірі 127162,17 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 78935,57 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 12787,55 грн, заборгованості за комісією у розмірі 28353,24 грн, штрафу у розмірі 7085,81 грн. Стягнення здійснюється за період з 25.08.2015 по 13.07.2016.

11 жовтня 2016 року державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ВП №52613552 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №3225 від 15 серпня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приватбанк» суму боргу в розмірі 127162, 17 грн.

28 лютого 2019 року державним виконавцем Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя було прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі ч.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Сума боргу за виконавчим документом не стягувалася.

25 листопада 2019 року Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором від 25.08.2015, а саме, заборгованості за кредитом у сумі 78935,57 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 25.08.2015 по 30.04.2019 у сумі 49374,19 грн. 

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням викладеного, у даному випадку кредитор втратив право нараховувати відсотки після 13.07.2016 у зв`язку з пред`явленням ним вимоги про дострокове виконання зобов`язань за договором кредиту у повному обсязі шляхом звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

З огляду на зазначене, наявні правові підстави для стягнення на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом за період з 25 серпня 2015 року по 13 липня 2016 року в розмірі 12787.55 грн.

Таким чином, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту у сумі 78935,57 грн і заборгованості за відсотками у розмірі 12787,55 грн, станом на 13.07.2016 в загальному розмірі 91723.12 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що підлягають застосування строки позовної давності, колегією суддів не беруться до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, що розглядається, сторони кредитного договору погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Зокрема, повернення кредиту та сплати відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 25 числа кожного місяця кошти у сумі 2863,78 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування з 25.08.2015 по 31.08.2018. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Як встановлено судом, банк пред`явив до позичальника вимогу про дострокове виконання зобов`язань за договором кредиту у повному обсязі шляхом звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, чим фактично змінив строк виконання зобов`язання з 31.08.2018 на 15.08.2016.

З позовом про стягнення заборгованості за Генеральною угодою Банк звернувся 29.11.2019, однак ОСОБА_1 здійснив часткове погашення заборгованості за Генеральною угодою 19.11.2015 на суму 63,54 грн шляхом перерахування з іншої картки боржника, та 29.06.2017 на суму 4501,53 грн шляхом особистого поповнення кредитної картки внесенням готівки, тобто, вчинив дії, що свідчать про визнання боргу.

Згідно ч.1, ч.3, ч.4 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Приймаючи до уваги, що 29.06.2017 мало місце переривання перебігу позовної давності, з позовом до суду Банк звернувся 29 листопада 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, пердбаченого статтею 257 ЦК України, тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає. 

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Кабанцова Олександра Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року, у цій справі, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 27 липня 2021 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя 
Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.