ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4123/19          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Кармазін О.А.

ПОСТАНОВА
Іменем України

13 серпня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Коротких А.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціального захисту» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, оформленого протоколом від 12.09.2018 № 20 щодо відмови у встановленні статусу учасника війни позивачу;
- зобов`язати Комісію для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціального захисту» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації повторно розглянути заяву позивача та прийняти на засіданні рішення про надання позивачу статусу учасника війни.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача щодо відмови у встановлені позивачу статусу учасника війни протиправним, а його право на встановлення статусу учасника війни порушеним, оскільки, виходячи з аналізу статей пункту 13 статті 9 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пунктів 1 та 2 Порядку встановлення статусу учасника війни визначається постановою Кабінету Міністрів України № 739 від 23.09.2015 «Питання надання статусу учасника війни деяким особам» підставою для надання статусу учасника війни працівникам підприємств, установ та організацій є документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, і крім витягів з наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про безпосереднє залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції в районах її проведення, можуть бути також інші документи, видані державними органами, підприємствами, установами, організаціями, що містять відомості про безпосередню участь працівника в забезпеченні виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (витяги з наказів і розпоряджень, посвідчень про відрядження, книг нарядів, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень). При цьому, позивач додає, що надані ним до Комісії з розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації документи: витяги з наказів і копії посвідчень про відрядження, виданих ДП «Житомирського бронетанкового заводу» та довідки командирів військових частин, містять відомості про безпосереднє залучення його до виконання завдань антитерористичної операції, в районах її проведення, оскільки він ремонтував на передових бойових позиціях військову бойову техніку.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що надані ним до Комісії з розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації документи: витяги з наказів і копії посвідчень про відрядження, виданих ДП «Житомирського бронетанкового заводу» та довідки командирів військових частин, містять відомості про безпосереднє залучення його до виконання завдань антитерористичної операції, в районах її проведення. Наголошує, що рішення комісії прийнято формально.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 07.09.2019 позивач звернувся із заявою (т. 1 а.с. 36) на ім`я начальника Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації Лактіонової Т.Ю., в якому просив надати йому посвідчення учасника війни.
12.09.2019 комісією з розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни при Солом`янській районній в м. Києві державній адміністрації розглянуто заяву позивача та, відповідно до витягу з протоколу № 20 (т. 1 а.с. 27) прийнято рішення про відмову у встановлені статусу учасника війни позивачу. Підставою для такої відмови слугувало відсутність наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про безпосереднє залучення його до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення.
Позивач вважаючи протиправним рішення відповідача щодо не встановлення йому статусу учасника війни, а також вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що хоча позивач і був відряджений у населені пункти, в яких здійснювалася антитерористична операція, документи про безпосереднє залучення позивача до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, матеріали справи не містять.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі - Закон № 3551-ХІІ).
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 8 Закону № 3551-ХІІ учасниками війни визнаються військовослужбовці, які в період війни проходили військову службу у Збройних Силах колишнього СРСР, трудівники тилу, а також інші особи, передбачені цим Законом.
Пунктом 13 статті 9 Закону № 3551-ХІІ визначено, що учасниками війни вважаються працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у порядку, встановленому законодавством, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у порядку, встановленому законодавством.
Порядок надання статусу учасника війни особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб, терміни їх участі у забезпеченні проведення антитерористичної операції, у забезпеченні здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України. Райони здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації визначаються відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».
Питання надання статусу учасника війни деяким особам затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 № 739, пунктом 2 якої установлено, що підставою для надання статусу учасника війни працівникам підприємств, установ та організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, є документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки про залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції, витяги з наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією, його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення), а також інші документи, видані державними органами, підприємствами, установами, організаціями, що містять відомості про безпосередню участь працівника в забезпеченні виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (витяги з наказів і розпоряджень, посвідчень про відрядження, книг нарядів, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень).
Виходячи з системного аналізу наведених норм, колегія суддів зазначає, що для отримання статусу учасника війни особами які є працівниками підприємств, установ та організацій, такі особи мають відповідати одночасно наступним критеріям: 1) працівники безпосередньо брали участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, що підтвердженням чого мають бути документи про безпосереднє залучення таких працівників до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення; 2) безпосереднє перебування працівників (осіб) в районах проведення антитерористичної операції.
Як встановлено судом з матеріалів справи, відповідно до витягу із наказу Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» «Про відрядження» від 14.12.2016 № 374-В (т. 1 а.с. 18) з метою виконання службових та виробничих питань, а також відповідно до Положення «Про службові відрядження працівників ДП «Житомирський бронетанковий завод» наказано відрядити, зокрема, позивача - слюсара-електрика з ремонту електрообладнання БСМ цеху № 2 до м. Попасна, Луганської області, в/ч-пп В4680, терміном на 5 календарних днів з 14.12.2016 по 18.12.2016 з урахуванням часу перебування в дорозі, з метою вирішення технічних питань.
Відповідно до витягу із наказу Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» «Про відрядження» від 24.01.2017 № 14-В (т. 1 а.с. 19) наказано відрядити, зокрема, позивача - слюсара-електрика з ремонту електрообладнання БСМ цеху № 2 до м. Костянтинівка, Донецької області, в/ч-пп НОМЕР_1 , терміном на 15 календарних днів з 25.01.2017 по 08.02.2017 з урахуванням часу перебування в дорозі, з метою відновлення технічного стану техніки.
Також, згідно з витягу із наказу Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» «Про відрядження» від 09.03.2017 № 60-В (т. 1 а.с. 20) з метою виконання службових та виробничих питань, а також відповідно до Положення «Про службові відрядження працівників ДП «Житомирський бронетанковий завод» наказано відрядити, зокрема, позивача - слюсара-електрика з ремонту електрообладнання БСМ цеху № 2 до м. Костянтинівка, Донецької області, в/ч-пп В0440, терміном на 10 календарних днів з 10.03.2017 по 19.03.2017 з урахуванням часу перебування в дорозі, з метою відновлення технічного стану техніки та перевезення особового склад.
Крім того, відповідно до посвідчення (т. 1 а.с. 21) позивача відряджено до м.  Попасна Луганської області. При цьому, метою відрядження зазначено: вирішення технічних питань.
Згідно з посвідченнями про відрядження (т. 1 а.с. 22-23) позивача відряджено до м. Костянтинівка, Донецької області. При цьому, метою відрядження зазначено: відновлення технічного стану техніки.
В той же час, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого антитерористична операція проводиться на території певного переліку міст, селищ та селищ міського типу Донецької та Луганської областей, в якому, в розділі Луганська область зазначено м. Попасна, в розділі Донецька область зазначено м. Костянтинівка.
Таким чином, позивача було відряджено у населені пункти, на території яких, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р, здійснювалася антитерористична операція.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що метою таких відряджень в районі проведення антитерористичної операції було не залучення позивача до безпосередньої участі в забезпеченні виконання завдань антитерористичної операції, а було вирішення технічних питань та відновлення технічного стану техніки.
При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів (документів) безпосереднього залучення позивача до виконання завдань антитерористичної операції, як того вимагає п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 № 739.
Більш того, в матеріалах справи міститься лист від 24.05.2017 № 33/7-С-771 Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України (т. 1 а.с. 28), в якому зазначено, що позивач та ДП «Житомирський бронетанковий завод» до проведення АТО наказами керівника АТЦ при СБУ не залучалися.
В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» працівники правоохоронних органів, військовослужбовці та інші особи, які залучаються до антитерористичної операції, на час її проведення підпорядковуються керівнику оперативного штабу.
Натомість, як зазначено у листі Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 24.05.2017 № 33/7-С-771, клопотання від суб`єкта боротьби з тероризмом про персональне залучення позивача та ДП «Житомирський бронетанковий завод» до проведення АТО в Штаб АТЦ при СБУ не надходило.
Колегія суддів наголошує, що однією з обов`язкових умов для визнання особи такою, що бере безпосередню фактичну участь у відповідних заходах в АТО, є перебування такої особи у підпорядкуванні (виконання завдань) керівництва штабу АТО. Така фактична участь осіб в Антитерористичній операції має бути підтверджена відповідними наказами командира штабу АТО.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 06 квітня 2021 року у справі № 360/2336/19.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що хоча позивач і був відряджений у населені пункти, в яких здійснювалася антитерористична операція, документи про безпосереднє залучення позивача до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, матеріали справи не містять, оскільки метою таких відряджень слугувало виконання службових завдань та виробничих питань, пов`язаних з вирішенням технічних питань.
При цьому, наявні в матеріалах справи довідки від 21.03.2017 № 2515 (т. 1 а.с. 24), від 10.02.2017 № 488 (т. 1 а.с. 25) та від 21.03.2017 № 1021 (т. 1 а.с. 26) також не можуть свідчити про безпосереднє залучення позивача до виконання завдань по проведенню антитерористичної операції, оскільки метою відряджень позивача слугувало виконання службових завдань та виробничих питань, пов`язаних з вирішенням технічних питань.
Суд першої інстанції вірно зауважив, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 07.09.2018 (т. 1 а.с. 36), в якій просив надати йому посвідчення учасника війни, а не розглянути питання щодо встановлення йому статусу учасника війни. При цьому, зі змісту такої заяви не вбачається надання позивачем відповідачу будь-яких документів, які підтвердили б безпосереднє залучення позивача до виконання завдань антитерористичної операції.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення в частині задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          А.Ю. Коротких