Постанова
Іменем України                                   
                                                                                                
22 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/10610/17
 
провадження № 61-17226св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - адвокат, Євсєєв В`ячеслав Володимирович, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року у складі судді Даниленка В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Березовенко Р. В., Нежури В. А., 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до державного акта про право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 146163 від 20 грудня 
2001 року він є власником земельної ділянки № АДРЕСА_3 , за кадастровим номером 8000000000:90:526:0015, загальною площею 0,0504 га, для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з договором купівлі-продажу від 22 травня 2006 року № 1812 та державним актом про право власності на земельну ділянку від 19 червня 2006 року, серія КВ № 142298, він є власником земельної ділянки № АДРЕСА_5 , 
за кадастровим номером 8000000000:90:526:0007, загальною площею 0,0497 га, для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: садове товариство АДРЕСА_4 .
Зазначав, що вказані земельні ділянки були продані без його відома 
та згоди.
Вказував, що спірні земельні ділянки відчужувалися неодноразово, наразі перебувають у чужому незаконному володінні ОСОБА_2 .
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд:
- витребувати у ОСОБА_2 на його користь земельну ділянку № АДРЕСА_3 , 
кадастровий номер 8000000000:90:526:0015, загальною площею 0,0504 га, для ведення підсобного сільського господарства, що розташована 
за адресою: АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку № АДРЕСА_5 , кадастровий номер 8000000000:90:526:0007, загальною площею 0,0497 га, для ведення підсобного сільського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав 
суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту вибуття вказаних земельних ділянок з власності поза його волею, відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна, тому відсутні підстави для витребування майна відповідно до статті 388 ЦК України.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивач не надав 
суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту вибуття вказаних земельних ділянок з власності поза його волею, а відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі. 
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2021 року справу призначено 
до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що на час подання ним позовної заяви до суду, відповідні докази у нього були відсутні, про що неодноразово зазначалось, оскільки тривало досудове розслідування, а докази позивач отримав після відкриття провадження справі. Зокрема, з матеріалами реєстраційної справи та підробленими документами, на підставі яких було відчужено власність ОСОБА_1 , останній був ознайомлений 09 листопада 2017 року, що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей та документів, оригінал якого знаходиться у матеріалах кримінального провадження.
Зокрема, судом першої інстанції було відмовлено у залученні таких доказів:
- копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо підтвердження факту реєстрації кримінального провадження 
№ 42017100000001341;
- протоколу доступу до речей та документів від 09 листопада 2017 року, щодо підтвердження факту ознайомлення ОСОБА_1 з матеріалами реєстраційної справи та підробленими документами, на підставі яких було відчужено його власність, та факту того, що до 09 листопада 2017 року останній не мав можливості подати суду докази, а також опис речей 
і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді 
від 09 листопада 2017 року;
- копії підробленої реєстраційної справи нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малахова М. С. від 03 лютого 2016 року № 02-02;
- копії підробленого паспорта нібито на ім`я ОСОБА_1 , у якому на сторінці 6 зазначається, що фотокартка була вклеєна Дніпровським РУ ГУ України у місті Києві від АДРЕСА_3 вересня 2012 року, на той час як у дійсному паспорті громадянина України фотокартка була вклеєна Голосіївським 
РВ ГУ ДМС України у місті Києві від 23 лютого 2016 року.
- копії довідки про звільнення зі слідчого ізолятору № 09207, щодо підтвердження факту того, що на час нібито вклеювання фотокартки 
у підроблений паспорт, ОСОБА_1 з 23 лютого 2011 року до 23 серпня 2013 року відбував покарання у Київському слідчому ізоляторі.
- копії висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 14 травня 2018 року № 8-4/506, відповідно до якого рукописний запис у графі «підпис» у заяві від 03 лютого 2016 року щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0497 га, кадастровий номер 8000000000:90:526:0007, яка підписана від імені ОСОБА_1 , виконаний ймовірно, не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Рукописний запис у графі «підпис» у заяві від 03 лютого 2016 року щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0497 га, кадастровий номер 8000000000:90:526:0015, яка підписана від імені ОСОБА_1 , виконаний ймовірно, не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Рукописний запис у графі «підпис» у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 03 лютого 2016 року, кадастровий номер 8000000000:90:526:0007, виконаний ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою.
- копії висновку експерта Управління державної політики у сфері пробірного нагляду та документів сурової звітності Міністерства фінансів України від 21 грудня 2017 року, відповідно до якого надані на експертизу бланки документів, а саме: державний акт на право приватно власності на землю серії ІІ-КВ № 14663, виданий Київським міським управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради 20 грудня 2001 року, реєстраційний номер № 63-2-00595 з вихідними даними підприємства виготовлювача «ПК «Україна».3ам.3-4083.», не відповідає сигнальному примірнику, державним підприємством «Поліграфічний комбінат Україна» по виготовленню цінних паперів зазначеного бланку 
не виготовлявся та є підробленим.
Вважає, що відмова суду першої інстанції у долучені до цивільної справи доказів, щодо обґрунтування позовних вимог позивача, свідчить про порушення принципу змагальності сторін, однобічність судового процесу 
та фактичне позбавлення позивача права на доступ до правосуддя.
Зазначає, що апеляційний розгляд справи відбувся без урахування заяви позивача про відкладення судового засідання, що є порушенням норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного                          у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року                 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2021 року ОСОБА_2 в особі представника адвоката 
Євсєєва В. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, 
в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Згідно з державним актом про право приватної власності на землю 
від 20 грудня 2001 року, серія ІІ-КВ № 146163, ОСОБА_1 отримав 
у власність земельну ділянку № АДРЕСА_3 , кадастровий номер 8000000000:90:526:0015, загальною площею 0,0504 га, для ведення підсобного сільського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку 
від 19 червня 2006 року серія КВ № 142298 ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку № АДРЕСА_5 , кадастровий номер 8000000000:90:526:0007, загальною площею 0,0497 га, для ведення підсобного сільського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
03 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0504 га (кадастровий номер 8000000000:90:526:0015), яка розташована у садовому товаристві «Світанок» на АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М. С. і зареєстрований у реєстрі за № 64, та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0497 га (кадастровий номер 8000000000:90:526:0007), яка розташована у АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М. С. і зареєстрований у реєстрі за № 63.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року (справа № 753/6139/16-ц) позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0504 га (кадастровий номер 8000000000:90:526:0015), яка розташована 
у садовому товаристві «Світанок» на 
АДРЕСА_2 , укладений 03 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М. С. і зареєстрований у реєстрі за № 64. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0497 га (кадастровий номер 8000000000:90:526:0007), яка розташована 
у АДРЕСА_4 , укладений 03 лютого 2016 року між ОСОБА_1 
та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М. С. і зареєстрований у реєстрі № 63. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове.
Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малахов М. С., про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок недійсними.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що надані до суду докази і пояснення позивача не дають підстав для висновку, що 
ОСОБА_1 не укладав і не підписував оспорюваних договорів купівлі-продажу.Висновок районного суду про задоволення позову фактично ґрунтується на порівнянні районним судом оригіналу паспорта позивача 
із фотокопіями паспорта, які додані до нотаріальної справи, тобто 
не ґрунтується на належних і допустимих доказах, оскільки суд не вправі перебирати на себе функції експерта.
25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , у зв`язку з незаконним вибуттям спірних земельних ділянок із його власності, звернувся до органів досудового розслідування із заявою за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України.
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною першою статті 16 ЦК Українипередбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції Українита статтею 319 ЦК Українивстановлено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.
Згідно зі статтею 321 ЦК Українивстановлено принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 388 ЦК Українивипадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК Українизастосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло 
з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише 
у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що дій, спрямованих на відчуження вказаних земельних ділянок він не вчиняв, спірні земельні ділянки вибули з його власності поза його волею, оскільки договорів купівлі-продажу від 03 лютого 2016 року, укладених між ним та ОСОБА_3 , він не підписував, тобто підпис на договорі йому не належить.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що підпис 
є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 
2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк 
з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма статті 83 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, 
з висновком якого погодився й апеляційний суд, посилався на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів вибуття майна поза його волею, докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог, судом не було прийнято до розгляду в зв`язку з неподанням у встановлений законом строк.
Проте, позивач неодноразово подавав клопотання про долучення доказів, 
а саме: 10 липня 2018 року, 20 лютого 2019 року, 27 вересня 
2019 року, у задоволенні яких суд першої інстанції відмовив, у тому числі 
і висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 14 травня 2018 року № 8-4/506, відповідно до якого рукописний запис у графі «підпис» у заяві від 03 лютого 2016 року щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0497 га, за кадастровим номером 8000000000:90:526:0007, яка підписана від імені ОСОБА_1 , виконаний ймовірно, не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Рукописний запис у графі «підпис» у заяві від 03 лютого 2016 року щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0497 га, за кадастровим номером 8000000000:90:526:0015, яка підписана від імені ОСОБА_1 , виконаний ймовірно, не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Рукописний запис у графі «підпис» у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 03 лютого 2016 року, кадастровий номер 8000000000:90:526:0007, виконаний ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Рукописний запис у графі «підпис» у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 03 лютого 2016 року, кадастровий номер 8000000000:90:526:0015, виконаний ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою.
У вказаних клопотаннях позивач, посилаючись на вимоги статей 81, 83 ЦПК України, просив суд долучити до матеріалів справи копії матеріалів, що містяться у кримінальному провадженні № 4207100000001341 від 25 жовтня 2017 року; копії документів, що містяться у кримінальному провадженні 
від 08 квітня 2010 року № 07-6068; копію паспорта ОСОБА_4 ; 
копію свідоцтва про одруження від 03 липня 2003 року ОСОБА_1 
та ОСОБА_4 , копію розписки представника відповідача про отримання копій документів, що містяться у кримінальному провадженні 
№ 42017100000001341 від 25 жовтня 2017 року.
На час подання повної заяви до суду відповідні докази у позивача були відсутні, про що зазначав позивач, оскільки тривало досудове розслідування, а докази позивач отримав вже після відкриття провадження справі.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей, 
і як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, вказаного не врахував, не дав належної оцінки обґрунтуванням позивача щодо пропуску строку для подання доказів, чим не сприяв всебічному розгляду справи.
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд 
є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, порушення норм процесуального права допущені обома судами, які не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 411, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 
2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 
2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк