ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

31 серпня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/7248/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Головко О.В., Суховарова А.В.,     
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року (суддя суду 1 інстанції Максименко О.У.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02.10.2018 по день фактичної виплати, а саме по 10.06.2020; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 02.10.2018 по 10.06.2020 у розмірі 155 337,37 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та був звільнений у відставку відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 02.10.2018. Однак, на момент відрахування позивача зі списків особового складу частини не було здійснено розрахунок за індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористані додаткові відпустки. Остаточний розрахунок проведено військовою частиною лише в порядку виконання рішень суду. Відтак, на підставі положень статтей 116, 117 КЗпП України вважає, що відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02.10.2018 по день фактичної виплати - 10.06.2020 та стягнено з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки при звільненні з 02.10.2018 року по 10.06.2020 року у розмірі 88185,18 грн. В іншій частині в позові відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних, оскільки судом, при ухваленні рішення, не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду, оскільки останній звернувся з позовом лише в жовтні 2020 року. 
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 та наказом командиру військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.10.2018 № 265 звільнений у відставку (у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на військовій службі).
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.12.2019 у справі № 280/4991/19 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 02.10.2018. Рішення суду набрало законної сили 17.03.2020, згідно з датою постановлення ухвали Третього апеляційного адміністративного суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.12.2019 у справі № 280/5005/19 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 29 вересня 2017 року по 02 жовтня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 02 жовтня 2018 року. Рішення суду набрало законної сили 18.03.2020, згідно з датою постановлення ухвали Третього апеляційного адміністративного суду.
На виконання рішень Запорізького окружного адміністративного суду від 19.12.2019 у справі № 280/4991/19 та від 20.12.2019 у справі № 280/5005/19, платіжними дорученнями від 09.06.2020 за № 1613 та № 1617 позивачу перераховано 3907,11 грн. та 3917,44 грн. відповідно.
ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою від 25.08.2020 в якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені.
Листом від 07.09.2020 вих. № 4461 військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у зв`язку із тим, що положення КЗпП України не розповсюджують свою дію на військовослужбовців.
Не погоджуючись із відмовою у нарахуванні середнього заробітку за час затримки розрахунку та з вимогою стягнути вказану суму, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Змістом частини 2 вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). 
А в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105/19.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу адміністративного судочинства України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
А суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При частковому задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції правильно застосовані вищезазначені правові норми та розраховано середній заробіток за час затримки при звільненні.
Однак, у той же час законодавством встановлено обмеження права особи на звернення до суду з таким адміністративним позовом певним строком.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20, постанова від 11.02.2021, за тотожних фактичних обставин сформулював такі висновки.
Встановлений у частині першій  статті 233 КЗпП України  тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у  статті 122 КАС України  і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів  КЗпП України  у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої  статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої  статті 233 КЗпП України.
Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Відповідно до матеріалів справи, звільнення ОСОБА_1 відбулося 02 жовтня 2018 року, а суми не виплаченої позивачу індексації та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки перераховані 09 червня 2020 року, в порядку виконання судових рішень.
Проте з даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду 12 жовтня 2020 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого частиною п`ятою  статті 122 КАС України.
В позовній заяві, позивач звертається до суду з клопотанням про поновлення строку, обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку, введенням на території країни карантину та посилається на пункт 3 розділу VI «Прикінцеві положення» в редакції Закону України від 30.03.2020 р. №540-IX.
Суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі не вирішував питання щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з вказаними позовними вимогами.
Однак, слід зазначити, що згідно з п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  (в редакції зі змінами внесеними  постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2020 року №255,  постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року №291,        постановою Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року №343,        постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392,        постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500) з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року на всій території України установлено карантин.
Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень КАС України        (в редакції зі змінами внесеними Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки, визначені статтями        47,        79,        80,        114,        122,        162,        163,        164,        165,        169,        177,        193,        261,        295,        304,        309,        329,        338,        342,        363        цього        Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
В подальшому Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України для запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX внесено зміни до кодексів та зазначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3        Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України        в редакції        Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.
Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у випадках наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими Кодексами), мають право на продовження процесуальних строків на підставах, встановлених цим Законом.
При цьому, пунктом 3 вищезазначеного  Закону  визначено пункт 3        розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України        (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436) викласти в такій редакції:
« 3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього        Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».
З аналізу вищезазначених норм вбачається, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за відповідною заявою поновлює процесуальні строки, встановлені нормами        КАС України, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. 
При цьому, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3        Прикінцевих положень КАС України        в редакції        Закону України № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності        Законом № 731-IX від 18 червня 2020 року.        Закон №731-IX                від 18.06.2020 року        набув чинності 17 липня 2020 року. Враховуючи дату набуття чинності Законом № 731-IX, 20-денний строк закінчився 06 серпня 2020 року.
Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем, в клопотанні про поновлення строків на звернення до суду, не наведено доводів з належним їх підтвердженням, що причини пропуску строку зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, оскільки запроваджений Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» механізм поновлення строку може бути реалізований виключно за умови, якщо особа, яка оскаржує судове рішення, доведе, що неможливість вчинення процесуальної дії була пов`язана з обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Таким чином, оскільки остаточний розрахунок щодо грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку та індексацію позивачу проведено 09 червня 2020 року, а з цим позовом, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся 12 жовтня 2020 року, то останнім пропущений місячний строк з дня остаточного з ним розрахунку.
Відповідно до частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Положеннями пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
Нормами частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України регламентовано, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно  статтями  238,  240  цього  Кодексу.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не повно встановлено обставини, що мають значення для справи, та не надано належної оцінки встановленим обставинам, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, та залишення позову без розгляду.
Керуючись статтями 238, 243, 319, 322 Кодексу адміністративного судочинства України  суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року -  скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та стягнення коштів залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров