Справа № 303/3025/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        07 липня 2021 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Мацунича М.В., Кондора Р.Ю.,
за участю секретарки судового засідання Мацоли О.-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник – адвокат Дроздецький Михайло Михайлович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 грудня 2020 року, ухвалене суддею Куцкіром Ю.Ю., повний текст рішення складено 03.12.2020,

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Мельник П.П., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 проживає зі своєю дружиною у житловому будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , та належить йому на праві приватної власності.
У цьому будинку є зареєстрованими : він, його дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_2 , 1984 р.н., син ОСОБА_3 , 1994 р.н., невістка ОСОБА_4 , 2000 р.н. та онука ОСОБА_5 , 2019 р.н. Відповідачі у вказаному житловому будинку фактично не проживають, що стверджує комісійним актом депутатів Великолучківської сільської ради №999/02-06/А від 15.05.2020. ОСОБА_2 більше 10 останніх років проживає на території Чеської Республіки та до України не приїздить. ОСОБА_4 разом із своєю дружиною ОСОБА_7 та донькою ОСОБА_8 більше року проживають у батьків ОСОБА_7 , адреса яких йому не відома. Вказане стверджує актом про встановлення юридичного факту від 14.05.2020.
Зазначав, що відповідачі у належному йому на праві приватної власності житловому будинку не проживають протягом останнього року, а він повністю утримує будинок, проводить ремонти та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідачів у вказаному будинку створює для нього додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та, через реєстрацію осіб, які фактично не проживають у цьому будинку, він також не може отримати субсидію.
Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просив на підставі ч.2 ст.72 ЖК України визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 грудня 2020 року позов задоволено. 
Визнано ОСОБА_2 , 1984 р.н., ОСОБА_3 , 1994 р.н., ОСОБА_4 , 2000 р.н. та ОСОБА_5 , 2019 р.н. такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із цим рішенням суду відповідачка ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник – адвокат Дроздецький М.М., подала на нього апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду в частині визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим будинком. Скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказувала, що вона разом із чоловіком та донькою проживали в будинку позивача, який є батьком її чоловіка. За час проживання у цьому будинку оплата комунальних послуг здійснювалась навпіл, а саме частину сплачував позивач, а частину її чоловік ОСОБА_3 . Однак через постійні побутові сварки та неприязнь з боку позивача, і те, що у них народилась маленька дитина, вони змушені були шукати інше житло для тимчасового проживання, а тому переїхали до її мами, в будинку якої фактично проживають три сім`ї : її мама, іі сестра з сім`єю та вона разом із своєю сім`єю. Зазначала, що судом першої інстанції також не надано оцінки висновку органу опіки та піклування Мукачівської РДА про недоцільність визнання малолітньої ОСОБА_5 , 2019 р.н. такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 . Звертала увагу і на те, що у вказаному будинку вони не проживають з поважних причин, що виключає застосування положень статті 72 ЖК України, та іншого житла у власності не мають, а тому місцевим судом порушено їхні права щодо користування цим житлом.

У судовому засіданні апелянтка ОСОБА_4 та її представник – адвокат Дроздецький М.М. апеляційну скаргу підтримали.

Позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Мельник П.П., відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та представник Служби у справах дітей Мукачівської РДА в судове засідання повторно не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.127,128, 132), а тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. У поданому суду клопотанні від 07.06.2021 відповідач ОСОБА_3 просив розглянути справу за його відсутності. 

Позивач ОСОБА_1 правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_4 не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, заслухавши пояснення апелянтки та її представника, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та визнаючи відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в будинку позивача без поважних причин, оскільки перебуває тривалий час за кордоном, а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також не проживають в цьому будинку без поважних причин, оскільки проживають більше року у батьків ОСОБА_4 , а тому відсутні, передбачені ст.71 ЖК України, підстави для збереження за ними цього жилого приміщення.
Проте колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодитись не може з таких підстав.
У справі, що переглядається, спір виник щодо користування житловим приміщенням між ОСОБА_1 , якому житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.06.2020 /а.с.11/, та відповідачами ОСОБА_2 (син позивача), ОСОБА_3 (син позивача), ОСОБА_4 (невістка позивача) та ОСОБА_5 (онука позивача), які зареєстровані у цьому будинку як члени сім`ї власника, що підтверджується довідкою виконкому Великолучківської сільської ради Закарпатської області від 13.05.2020 /а.с.12/.
Згідно з актом, складеним комісією депутатів Великолучківської сільської ради Закарпатської області від 15.05.2020 за №999/02-06/А на предмет встановлення проживаючих осіб за адресою : АДРЕСА_1 , то комісією встановлено, що за вказаною адресою зареєстровано шестеро осіб : ОСОБА_1 , 1959 р.н., ОСОБА_6 , 1965 р.н., ОСОБА_2 , 1984 р.н., ОСОБА_3 , 1994 р.н., ОСОБА_4 , 2000 р.н., ОСОБА_5 , 2019 р.н., а фактично із них за цією адресою четверо не проживають, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /а.с.14/.
Факт реєстрації відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою : АДРЕСА_1 стверджується і довідкою виконкому Великолучківської сільської ради Закарпатської області від 03.07.2020 за №1151, наданою на запит суду, в якій йдеться про не проживання зазначених осіб за вказаною адресою /а.с.19/. Проте з якого саме часу відповідачі не проживають за цією адресою у довідці не вказано.
На підтвердження не проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою : АДРЕСА_1 протягом останнього одного року, позивачем ОСОБА_1 надано акт про встановлення юридичного факту від 14 травня 2020 року /а.с.15/.
Актом від 31.05.2021 за №1142/02-06/А, складеним комісією Великолучківської сільської ради Закарпатської області на предмет проживаючих осіб за адресою : АДРЕСА_2 , стверджується, що за вказаною адресою зареєстровано двоє осіб ( ОСОБА_9 , 1969 р.н. та ОСОБА_10 , 1998 р.н.), а фактично проживає п`ятеро : ОСОБА_4 , іі чоловік ОСОБА_3 та малолітня донька ОСОБА_5 , які дійсно проживають без реєстрації з травня 2020 року по теперішній час. 
Згідно з висновком органу опіки та піклування Мукачівської РДА від 28.09.2020 за №02-26/824, в якому зазначений орган беручи до уваги те, що іншого житла на праві власності чи користуванні у ОСОБА_5 , 2019 р.н. та її батьків немає, вважає за недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_5 , 2019 р.н. такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 /а.с.62-63/.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР  визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Разом із тим, статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Підстави припинення сервітуту унормовано у статті 406 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 406 ЦК України.
У вказаній постанові зроблено висновок про те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 337/611/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 635/7084/16-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказаних висновків Верховного Суду не врахував та помилково вважав доведеним, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у належному позивачу будинку не проживають понад один рік без поважних причин, оскільки матеріали справи таких доказів не містять. Зокрема акт про встановлення юридичного факту від 15.05.2020 не є належним доказом на підтвердження цієї обставини, оскільки факти, що мають юридичне значення, встановлюються рішенням суду в порядку, передбаченому Главою 6 Розділу 1У «Окреме провадження» ЦПК України, а не актом, складеним фізичними особами.
Також судом безпідставно не взято до уваги твердження відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про те, що причиною їх відсутності у спірному будинку є неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого вони були позбавлені можливості вільно та безперешкодно користуватися майном. Вказане позивачем не спростовано.
Не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку протягом останніх десяти років також пов`язане із роботою у Чеській Республіці, про що зазначено ОСОБА_1 у його позовній заяві, що також свідчить про поважність причин не проживання його в спірному будинку.
Крім того, іншого житла відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх малолітня донька ОСОБА_5 не мають, що стверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.06.2021.
Отже, задовольняючи позов ОСОБА_1 на підставі ст. 321, ст.383, ч.1 ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не проживання відповідачів в будинку позивача за адресою :    АДРЕСА_1  без поважних причин понад один рік, оскільки матеріали справи таких доказів не містять. Згідно з актом від 31.05.2021 за №1142/02-06/А, складеним комісією Великолучківської сільської ради Закарпатської області та доданим відповідачем ОСОБА_3 до клопотання від 07.06.2021 про розгляд справи у його відсутності, встановлено, що за адресою :  АДРЕСА_2  - ОСОБА_4 , іі чоловік ОСОБА_3 та малолітня донька ОСОБА_5 дійсно проживають без реєстрації з травня 2020 року по теперішній час. До суду із зазначеним позовом ОСОБА_1 звернувся у червні 2020 року. Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, а також не врахував, що це призведе до порушення прав відповідачів на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки він не відповідає зазначеним вище нормам матеріального права і сталій судовій практиці, та вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) також сформовано висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах, пов`язаних із користуванням житловими приміщеннями.
Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).
Апеляційним судом установлено, що між сторонами спору виникли конфлікті відносини і відповідачі ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (невістка) та ОСОБА_5 (онука) іншого житла не мають, а тому колегія суддів із дотриманням  балансу між захистом права власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок та захистом права відповідачів – членів його сім`ї на користування цим будинком, в якому вони є зареєстрованими, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням, оскільки задоволення такого позову призведе до порушення права відповідачів на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, визначальним при вирішенні цього спору, є дотримання балансу інтересів сторін, оскільки захисту підлягає як право власності позивача на житловий будинок, так і право користування цим будинком відповідачами, які є членами його сім`ї, зареєстровані у цьому будинку та іншого житла не мають, а також доведення позовних вимог належними доказами.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд констатує, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами своїх вимог, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують висновки суду першої інстанції. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
На підставі ст. 141 ЦПК України з позивача підлягають стягненню понесені відповідачкою-апелянтом судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261,20 гривень.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник – адвокат Дроздецький Михайло Михайлович, задовольнити.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 грудня 2020 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1 261,20 гривень судового збору за подачу апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 липня 2021 року.

Суддя-доповідачка Судді