КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року                                                                                                          місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 752/8393/17
провадження номер: 22-ц/824/4901/2021 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від                  23 грудня 2020 року у складі судді Шевченко Т.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ангеловська Ольга Сергіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко Вікторія Тимофіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2017 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 ,   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ангеловська О.С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін А.О., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна.
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до нотаріально посвідченого  договору купівлі-продажу від 03 серпня 2006 року, на підставі якого 08 серпня 2006 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна було здійснено державну реєстрацію права власності за нею на вказану квартиру.
Позивач зазначала, що у січні 2017 року вона дізналась про протиправні дії третіх осіб щодо відчуження належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 . Так, 04 жовтня 2016 року ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О.С. та зареєстрованого в реєстрі за №1765. У подальшому,                           07 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т. та  зареєстрований в реєстрі за №1333. Вказувала, що  10 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигрін А.О. та зареєстрований в реєстрі за №61784, а 23 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигрін А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 63495, предметом якого є спірна квартира.
Зазначала, що у лютому 2017 року вона звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017100010001369  та розпочато кримінальне провадження. В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено, що 04 жовтня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, для посвідчення якого приватному нотаріусу було подано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане на ім?я ОСОБА_6 .                                   У подальшому Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація не підтвердила факт видачі вказаного вище свідоцтва на ім`я ОСОБА_6 на спірну квартиру, право власності за ОСОБА_6 на спірну квартиру не реєструвалось. 
Вказувала, що ОСОБА_6 ніколи не набувала права власності на спірну  квартиру та, відповідно, не мала права розпорядження нею. Документи, які надані приватному нотаріусу Ангеловській О.С. не відповідали дійсності, а відтак правочин, який посвідчений приватним нотаріусом 24 жовтня 2016 року було вчинено без дотримання вимог ст.ст. 655, 656, 658 ЦК України. Зазначала, що спірну квартиру вона не відчужувала жодній особі, вказані вище правочини щодо відчуження належної їй квартири  відбулись поза її волею на підставі підроблених документів.
З наведених підстав, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від                            03 жовтня 2017 року, позивачка ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений                         4 жовтня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О.С. та зареєстрований в реєстрі за №1765 та витребувати з володіння ОСОБА_1 на свою користь вказану квартиру.
Ухвалою суду першої інстанції від 07 березня 2019 року, занесену до протоколу судового засідання,  виключено ОСОБА_6 з числа відповідачів (а.с.191-192, т.2). 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ту обставину, що згідно договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2016 року квартира АДРЕСА_1 належала продавцю ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12 березня 2005року Голосіївською районною радою народних депутатів міста Києва згідно з розпорядженням від 12 березня 2005 року №21/837. Проте ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_6 , не оскаржили зазначене свідоцтво про право власності на житло від 12 березня 2005 року, яке на даний час є чинним, відомостей щодо визнання цього свідоцтва у встановленому законом порядку недійсним суду не надано. Враховуючи, що дане свідоцтво та інші пов`язані з ним документи (інформаційна довідка Київського міського бюро технічної інвентаризації) наявні в матеріалах справи є чинними, то самі по собі листи та довідки уповноважених осіб про їх відсутність (невидачу) не можуть бути підставою для того, щоб піддавати сумніву їх належність, допустимість та достовірність, оскільки доказів підроблення цих документів або видачі їх внаслідок зловживання владою або службовим становищем, встановлених відповідним вироком суду, прокурором, надано не було.
Зазначає, що доводячи недійсність договору купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , позивачка посилається лише на пояснення ОСОБА_6 , надані нею як свідком у кримінальному провадженні про те, що вона не підписувала жодних договорів купівлі-продажу спірної квартири та про те, що при оформленні договору було незаконно використано паспорт ОСОБА_6 . Водночас, на підтвердження цих обставин позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів.
Вказує, що суд першої інстанції, визнавши його добросовісним набувачем, не вирішив питання про відшкодування йому, як добросовісному набувачу, понесених ним витрат на придбання майна, що вважається порушенням принципу пропорційності. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для збереження за ним спірного майна, оскільки він не відповідальний за те, що це майно вибуло з володіння ОСОБА_2 не з її волі внаслідок протиправних дій невстановлених осіб.
Стверджує, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, оскаржуваним рішенням суду він позбавлений права власності на квартиру без компенсації. Тому вважає, що задоволення позовних вимог про витребування у нього спірної квартири призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Задовольняючи частково позов,суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачкою докази у своїй сукупності свідчать про те, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2016 року ОСОБА_6 не набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а відтак вона в силу положень ст.658 ЦК України не мала права розпорядження вказаною вище квартирою, в тому числі, не мала права на відчуження спірної квартири. Тому суд дійшов висновку, що спірна квартира вибула із володіння власника майна ОСОБА_2 поза її волею іншим шляхом на підставі неіснуючих документів, які у встановленому законом порядку компетентними органами не видавались, а подальше її відчуження іншим особам, зокрема, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , також вважається таким, що відбулося із порушенням вимог закону та майнових прав позивача. Суд першої інстанції зазначив, на даний час добросовісним набувачем спірної квартири є ОСОБА_1 . З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування з володіння                      ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 спірної квартири відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                     03 серпня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. та зареєстрований в реєстрі  за №1853. 
08 серпня 2006 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Також судом першої інстанції встановлено, що 04 жовтня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О.С. та зареєстрований в реєстрі за №1765.
Того ж дня, тобто  04 жовтня 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О.С. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна № 78737821 від 24 січня 2017 року.
07 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири,  за умовами якого  ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив квартиру                 АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т. та зареєстрований в реєстрі за №1333. 07 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказану квартиру, що стверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна № 78737821 від 24 січня 2017 року.
Встановлено, що 10 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за №61784, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . Того ж дня, тобто 10 листопада 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру, що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна № 78737821 від 24 січня 2017 року.
23 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за №63495, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що договір купівлі-продажу від 04 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 підлягає визнанню  судом недійсними на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, з огляду на відсутність у     ОСОБА_6 права на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , так як вона ніколи не набувала права власності на зазначену квартиру у встановленому законом порядку, не була її власником, а також те, що цей договір купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2016 року має ознаки підроблення.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару (майна) належить його власнику, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що при укладенні 04 жовтня 2016 року договору купівлі-продажу спірної квартири, на підтвердження факту належності ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 , приватному нотаріусу надано свідоцтво про право власності на житло, видане 12 березня 2005 року Голосіївською районною радою народних депутатів міста Києва на підставі розпорядження керівника органу приватизації № 21/837 від 12березня 2005 року (а.с.25, т.1). 
Також приватному нотаріусу надано такі документи: інформаційну довідку № НЖ-2016 № 2502 від 14 вересня 2016 року; довідку за формою 3 № 725 від 28 вересня 2016 року; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1                  (а.с.26-28, т.1).
Судом першої інстанції установлено, що згідно архівних даних відділу приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 , розпорядженням органу приватизації Залізничної райдержадміністрації від 07 жовтня 1996 року № 14071 передана у приватну власність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Інформація щодо видачі свідоцтва про право власності на вищезазначену квартиру за №21/837 від 12 березня 2005 року Голосіївською районною радою народних депутатів міста Києва у відділі відсутня, що підтверджується листом заступника голови Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації О. Єріної № 100-5881 від 04 квітня 2017 року (а.с.30, т.1).
Відповідно до листа комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-4169 від 07 квітня 2017 року, згідно реєстру замовлень бюро, заяв на виготовлення інформаційних довідок на квартиру  АДРЕСА_1 , в 2013-2017 роках до бюро не надходило (а.с.33, т.1).
Згідно листа комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-3677 від 28 березня 2017 року, за реєстровими книгами бюро станом на 31 грудня 2012 року нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_6 не реєструвалось (а.с.34, т.1).
В суді першої інстанції ОСОБА_6 підтвердила, що вона не була учасником укладення правочину від 04 жовтня 2016 року щодо квартири АДРЕСА_1 . Зазначала, що фотографії у паспорті, а також підписи у паспорті та договорі купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2016 року їй не належать. Вказувала, що жодних договорів купівлі-продажу спірної квартири не укладала, а тому не може бути належним відповідачем за позовом та відповідати за дії особи, яка діяла від її імені і видавала себе за ОСОБА_6 .
Аналогічні пояснення ОСОБА_6 надала при її допиті в якості свідка у кримінальному провадженні №12017100010001369 від 21 лютого 2017 року (а.с.108-110, т.1).
Судом першої інстанції встановлено, що надана ОСОБА_6 копія паспорта серії        НОМЕР_1 , виданого 30 жовтня 1996 року Ватутінським РУГУ МВС України в місті Києві містить фотографії, відмінні від тих, що вклеєні у паспорт, виданий на ім?я ОСОБА_6 , який був пред`явлений 04 жовтня 2016 року приватному нотаріусу Ангеловській О.С. при посвідченні оспорюваного правочину (а.с.240-241, т.1).
Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Отже, проаналізувавши вказані вище докази у своїй сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на момент укладення оспорюваного правочину від                     04 жовтня 2016 року ОСОБА_6 не набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а тому не мала права розпорядження вказаною вище квартирою, в тому числі, не мала права відчуження спірної квартири за цим договором купівлі-продажу відповідно до положень ст.658 ЦК України.
За правилом ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення ст.388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, підтверджується зібраними у справі доказами та не заперечується скаржником, квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння власника майна ОСОБА_2 поза її волею.
Також судом першої інстанції встановлено, що останнім володільцем спірного майна ОСОБА_1 вказану вище квартиру придбано за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, а саме, у ОСОБА_4 . 
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 було відомо про відсутність у продавця ОСОБА_4 права розпорядження квартирою. 
За таких обставин, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири.
Установивши, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_2 поза її волею, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що пред`явлення позивачкою позову до ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, про витребування майна на підставі ст.388 ЦК України відповідає вимогам закону.
Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16 та з правовими  висновками, які містяться у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі                  № 707/584/17 (провадження № 61-11651св18).
Відповідно  до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для витребування з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , є правильними.
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про   задоволення позову частково.  
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ту обставину, що згідно договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2016 року спірна  квартира належала продавцю ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12 березня 2005 року Голосіївською районною радою народних депутатів міста Києва згідно з розпорядженням від 12 березня 2005 року №21/837, яке не оскаржене та на даний час є чинним, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з таких підстав. 
Як зазначалося вище, судом першої інстанції встановлено та підтверджується архівними даних відділу приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, що інформація щодо видачі свідоцтва про право власності на вищезазначену квартиру за №21/837 від 12 березня 2005 року Голосіївською районною радою народних депутатів міста Києва у Відділі відсутня, що підтверджується листом заступника голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації О. Єріної № 100-5881 від 04 квітня 2017 року. Тобто, вказане вище свідоцтво про право власності на житло від 12 березня 2005 року фактично Голосіївською районною радою народних депутатів міста Києва не видавалося, що також підтвердила сама ОСОБА_6 . Наведені обставини виключають можливість та необхідність визнання вказаного свідоцтва недійсним. 
Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка належним чином не довела того, що  ОСОБА_6 не підписувала договір купівлі-продажу квартири від                          04 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , то колегія суддів вважає, що вказані обставини не впливають на законність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для витребування з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 спірної квартири відповідно до положень ст.388 ЦК України. 
Так, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18).
Отже, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19).
З огляду на викладене, у даному випадку обставини щодо доведеності недійсності договору купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , зокрема, з підстав його не підписання, не мають правового значення для витребування з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 спірної квартири відповідно до положень ст.388 ЦК України, що з урахуванням обставин даної справи є належним та ефективним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом належним чином не враховано, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісними набувачем спірної квартири, а тому оскаржуваним рішенням суду він позбавлений права власності на квартиру без компенсації, що призвело до порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод і на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, виходячи з такого.
Колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_1 , із власності якої витребовується спірна квартира, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до відповідача ОСОБА_4 , у якого він придбав цю квартиру, про відшкодування збитків на підставі ст.661 ЦК України, якою передбачено, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Отже, витребування квартири у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності.
Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові       від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, з якими погодився Верховний Суд у постанові  від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц (провадження № 61-47178св18) та у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 707/584/17 (провадження № 61-11651св18).
Інші обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий
 
Судді: