Справа № 345/571/20 
Провадження № 22-ц/4808/908/21 
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:                Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря        Пацаган В.В.,
розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2021 року, постановлену у складі судді Юрчака Л.Б. у м. Калуші, в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення старшого державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Манелюк Наталії Ярославівни,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся в суд з даною скаргою. 
В обґрунтування скарги послався на те, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.03.2020, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01.09.2020, задоволено позов керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Калуської міської ради Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 105 694,96 грн. Вказану суму коштів він сплатив на рахунок Калуської міської ради, а 15.09.2020 подав у канцелярію Калуського відділу ДВС заяву про добровільне виконання рішення суду. Однак, 05.01.2021 старшим державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Манелюк Н.Я. відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 105 694,96 грн та виконавчого збору в розмірі 10 569,50 грн.
Зважаючи на добровільну сплату ним коштів на рахунок стягувача, у державного виконавця не було підстав для стягнення з нього виконавчого збору.
Тому просив суд визнати дії та рішення старшого державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Манелюк Наталії Ярославівни в постанові від 05.01.2021 про відкриття виконавчого провадження №64020923 з виконання виконавчого листа Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.12.2019 в частині стягнення виконавчого збору протиправними та скасувати наведену постанову в частині стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 10 569,50 грн.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2021 року провадження в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення старшого державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Манелюк Наталії Ярославівни - закрито.
Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що вимоги заявника не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства.
На зазначену ухвалу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апелянт зазначає, що до його звернення із скаргою до Калуського міськрайонного суду він уже звертався до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, який відмовив у відкритті провадження, посилаючись на підсудність справи суду, який видав виконавчий лист. Вказував, що копію ухвали було долучено до скарги, тому висновок суду про закриття провадження є передчасним.
Апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і зобов`язати суд першої інстанції відновити провадження за скаргою.
Суд апеляційної інстанції не бере до уваги відзив, поданий заступником начальника Калуського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області, оскільки всупереч ч. 4 ст. 360 ЦПК України до відзиву не додано докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи (в даному випадку ОСОБА_1 )
В засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. 
Апелянт надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. 
Представник суб`єкта оскарження причину неявки суду не повідомив.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Судом встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.03.2020, винесеним в рамках цивільного судочинства, стягнуто з  ОСОБА_1  на користь Калуської міської ради безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 105 694,96 грн. На підставі даного рішення судом видано виконавчий лист, який є виконавчим документом. У зв`язку з тим, що рішення суду боржником не було виконано добровільно, стягувач звернувся до органу державної виконавчої служби, який 05.01.2021 виніс постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа суду та одночасно в постанові зазначив про стягнення виконавчого збору. 
Оскільки на виконанні перебуває рішення суду, то згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 448 ЦПК України). 
З урахуванням наведених норм процесуального права ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження в справі за його скаргою про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Калуського МР ВДВС та роз`яснено позивачу ОСОБА_1 , що заявлені ним вимоги відносяться до юрисдикції місцевого загального суду, а саме до Калуського міськрайонного суду.
Проте, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про стягнення виконавчого збору сама по собі є виконавчим документом. Тому, у оскаржуваній постанові необхідно виділяти виконання двох виконавчих документів:1) виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду; 2) постанови про стягнення виконавчого збору.
У першому випадку застосовуються норми ст. 447 ЦПК України при оскарженні рішень, дій чи бездіяльності виконавців, в другому - норми КАС України. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Частина 1 ст. 287 КАС України встановлює, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Хоча самі по собі норми процесуальних кодексів не містять чіткої вказівки на те, в порядку якого судочинства має оскаржуватися постанова про стягнення виконавчого збору: що це буде - скарга чи позов, дане питання врегульовано ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05.10.2016: рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч.ч. 1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»). Дані норми є спеціальними по відношенню до загальних норм процесуальних кодексів.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 370/1034/15-ц, від 30.01.2019 у справі № 161/8267/17 та інших містяться правові висновки про те, що оскарження постанови державного виконавця чи приватного виконавця про стягнення виконавчого збору віднесено до юрисдикції адміністративних судів, а не цивільного судочинства. 
Однак, ОСОБА_1 не використав своє право на апеляційне оскарження ухвали судді адміністративного суду, а звернувся зі скаргою на дії та рішення державного виконавця до суду загальної юрисдикції, як про це було йому роз`яснено в ухвалі Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року, у зв`язку з чим втратив строк на апеляційне оскарження. 
Калуський міськрайонний суд 19 квітня 2021 року з урахуванням положень ч.ч. 1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» постановив ухвалу про закриття провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення старшого державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби і скасування постанови в частині стягнення виконавчого збору та роз`яснив про його право на звернення до адміністративного суду.
Проте, оскаржувана ухвала постановлена без урахування принципу доступу до правосуддя, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства. 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі № 757/56680/16-ц вказала, що під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Зокрема, у рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18, 24 рішення).
Застосовуючи практику ЄСПЛ щодо недопустимості юрисдикційних конфліктів (зокрема, рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України», від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України», від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України»), Велика Палата Верховного Суду вказала на можливість розгляду справи в «неправильній» юрисдикції. 
З огляду на викладене постановлення Калуським міськрайонним судом ухвали про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, із зазначенням, що ця справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права заявника на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
       І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року