ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                                    Головуючий І інстанції: Кухар М.Д.
16 липня 2021 р. 	Справа № 520/7478/2020	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В с т а н о в и в:
11.06.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі – ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган) щодо зменшення відсотка від грошового забезпечення при перерахунку його пенсії з 01.01.2008 року з 79% до 74 % сум грошового забезпечення;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області перерахувати йому пенсію виходячи з розрахунку 79% сум грошового забезпечення з 01.01.2008 року з урахуванням компенсації, передбаченої Законом України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі – Закон № 2050-III) за період з 01.01.2018 року по дату фактичної виплати і здійснити йому виплату перерахованої суми пенсії з 01.01.2008 року єдиним платежем в розмірі 100% від суми перерахунку без використання при такій виплаті постанов Кабінету Міністрів України чи інших нормативно правових актів (в т.ч. Постанови КМУ № 649 від 22.08.2018 року «Про порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду» (далі – Постанова КМУ № 649), тощо), які надають боржнику можливість для відстрочення чи розстрочення виплат із врахуванням раніше виплачених сум.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він отримує пенсію відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по лінії Міністерства оборони України. Має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, та є інвалідом війни ІІІ групи.
Позивач зазначає, що при ознайомленні з матеріалами пенсійної справи на особистому прийомі в ГУ ПФУ в Харківській області 08.01.2020 року, отримав довідки про складові пенсії, із якої дізнався, що з 01.01.2008 року пенсія виплачується йому виходячи з 74 % від грошового забезпечення, а не з 79 %, як при первинному призначенні пенсії за вислугу 28 років та з урахуванням участі на ЧАЕС.
Позивач вважає зниження пенсійним органом норми пенсії з 79% до 74% неправомірним, оскільки йому призначено за вислугу років з 12.06.2001 року, виходячи з    79 % грошового забезпечення, що передбачено п. «а» ст. 13 Закону № 2262-ХІІ: пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а"  статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі  пунктів 2, 3  частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", звільненим зі служби у Службі судової охорони за віком чи через хворобу - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення; п. «в» - особам, зазначеним у пунктах "а" і "б" цієї  статті, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи підчас проходження служби і віднесені до категорії 1, розмір  пенсії за вислугу років збільшується на 10  процентів,  а  віднесеним  до категорій 2,   3 - на 5  процентів    відповідних    сум грошового  забезпечення.   Пункт "в" частини першої статті 13 із змінами, внесеними згідно із  Законами  № 3946-12 від 04.02.94, N 51-IV ( 51-15 ) від 04.07.2002 року. Пункт «в» ст. 13 Закону № 2262 – ХІІ було скасовано Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 4 квітня 2006 року  N 3591-IV.
          На думку позивача, зменшення норми пенсії до 74% грошового забезпечення при проведенні перерахунку з 01.01.2008 року та всіх наступних перерахунків, є неправомірним та не може бути підставою для зменшення розміру (норми) вже призначеної пенсії. 
Також, позивач посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 27.02.2018 року по справі 642/3284/17, від 03.04.2018 року по справі № 175/1665/17 та в рішенні  від 04.02.2019 року у зразковій справі № 240/5401/18.
Щодо вимоги сплатити перераховану суму єдиним платежем, позивач зазначив, що приписи постанови КМУ № 649, визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету та не мітить імперативної норми щодо заборони виплатити суми заборгованості однією сумою.  
Крім того, позивач зазначив, що має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі – Закон № 2050-ІІІ) та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  від 21.02.2001 року № 159 (далі – Порядок № 159), оскільки набуває його незалежно від того, чи були такі суми йому попередньо нараховані, але не виплачені.
У відзиві на адміністративний позов ГУ ПФУ в Харківській області, не погоджуючись з вимогами позивача, зазначає, що ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років з 12.06.2001 року на умовах Закону № 2262-ХІІ, в редакції, яка діяла на момент призначення пенсії в розмірі  79 % грошового забезпечення. 29.04.2006 року внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ (Закон України від 04.04.2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців»). В даній редакції Закону було виключено норму щодо збільшення розміру пенсії особам, зазначеним у пунктах «а» і «б» цієї статті, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження служби на 10 процентів, особам віднесеним до 1 категорії, а віднесеним до категорій 2, 3 – на 5 процентів відповідних сум грошового забезпечення. Відповідно до зазначених змін ОСОБА_1 було перераховано пенсію у розмірі 74% грошового забезпечення з 01.01.2008 року.
Щодо вимоги позивача здійснити виплату пенсії однією сумою, пенсійний орган зазначає, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 2 та ч. 3 ст. 2 КАС України в кореспонденції з приписами ст. 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, вбачається, що суд не може перебирати на себе функції суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта. Тому, на думку відповідача, ця позовна вимога є необґрунтованою та безпідставною.
Позовну вимогу ОСОБА_1 щодо нарахування компенсації втрати частини доходів відповідач вважає передчасною, та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивач просить нарахувати компенсацію на ще ненараховані та відповідно не виплачені суми пенсії, що не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом № 2050-ІІІ за порушення строків виплати яких сплачується компенсація.
Щодо вимоги позивача не застосовувати відповідачем норм постанови КМУ № 649, пенсійний орган зазначає, що виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим зі служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, та членам їх сімей згідно зі ст. 8 цього Закону забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідач посилається на положення ст. 23 та 116 Бюджетного кодексу України, якими передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого Законом про Державний бюджет України. Отже, нарахована позивачу сума доплати має бути виплачена за рахунок коштів Державного бюджету України та проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, що надійшли від сплати єдиного соціального внеску, а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань з Державного бюджету України.
 Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року (рішення ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Так, судовим рішенням визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо зменшення відсотка від грошового забезпечення при перерахунку ОСОБА_1 пенсії з 01.012008 року з 79% до 74 % сум грошового забезпечення.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області перерахувати пенсію ОСОБА_1 виходячи з розрахунку 79 % сум грошового забезпечення з 01.01.2008 року з урахуванням компенсації, передбаченої Законом № 2050-ІІІ за період з 01.01.2018 року по дату фактичної виплати і здійснити виплату ОСОБА_1 перерахованої суми пенсії з 01.01.2008 року єдиним платежем.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Висновок суду вмотивований тим, що при перерахунку пенсії відповідним категоріям військовослужбовців має застосовуватися норма, що визначає розмір грошового забезпечення у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії. Внесені  Законом України від 27.03.2014 року № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні»  зміни до ч. 2 ст. 13  Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи»  щодо встановлення граничного розміру пенсії за вислугу років у розмірі 90, 85 і далі до 74 % від сум грошового забезпечення не стосуються перерахунку вже призначеної пенсії, оскільки процедура призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення. Оскільки перерахунок пенсії позивачу пов`язаний з переглядом розміру вже призначеної пенсії та здійснюється на підставі судового рішення, при визначенні розміру не може поширюватися законодавство, яке прийняте після призначення вказаної пенсії, крім випадків покращення становища позивача.
Щодо позовних вимог про зобов`язання провести перерахунок і виплату пенсії з проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, суд зазначив, що оскільки факт отримання позивачем виплат за пенсією (як регулярного щомісячного платежу) не у повному обсязі внаслідок протиправного діяння владного суб`єкта було встановлено судовим рішення, то суд у даному конкретному випадку не знаходить правових підстав для звільнення ГУ ПФУ в Харківській області від виконання обов`язку за  ст. 2 Закону № 2050-ІІІ  та Порядку № 159. 
У суду відсутні підстави вважати, що відповідачем по справі буде застосовані приписи вказаного Порядку від 22.08.2018 р. № 649, тому позовні вимоги 
Щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області нарахувати та виплатити позивачу невиплачені суми пенсії без урахування  постанови КМУ № 649 суд зазначив, що   у суду відсутні підстави вважати, що відповідачем по справі буде застосовані приписи вказаного Порядку № 649, оскільки заявлені наперед та стосуються правовідносин які ще не склались.
Також суд зазначив, що виплата суми заборгованості недоплаченої частини основного розміру пенсії однією сумою охоплюється легітимними сподіваннями на отримання пенсійний виплат, які є конкретними, а тому на них поширюється режим "існуючого майна".
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Харківській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Аргументи, наведені пенсійним органом в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
У письмових поясненнях на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Харківській області без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, - без змін. 
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). 
За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України частковому скасуванню, з наступних підстав.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в Харківській області та є отримувачем пенсії, що призначена йому на умовах Закону № 2262-ХІІ, в розмірі 79% грошового забезпечення, а з 01.01.2008 року в розмірі 74% грошового забезпечення (а.с. 23).
За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року у зразковій справі № 240/5401/18, -  відсоткове співвідношення, установлене статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», уже призначеної пенсії до складових грошового забезпечення (окладу) є сталим, оскільки визначається на день призначення пенсії і застосування цього показника до перерахунку пенсії відповідача є протиправним, як тому, що стосується призначення нових пенсій, а не перерахунку раніше призначених, так і з огляду на те, що законодавчо діє принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині, якою визнано протиправними дії відповідача, які полягають у зменшенні з 01.01.2008 року відсоткового розміру грошового забезпечення, з якого обраховується його пенсія, з 79 % до 74 %, та про зобов`язання відповідача з 01.01.2008 року здійснити перерахунок пенсії, обчисливши її розмір з 79 % сум грошового забезпечення, та виплатити перераховані суми пенсії.
Щодо зобов`язання здійснити виплату пенсії однією сумою, колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у  законі  комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013).
В своїх Рішеннях Конституційний Суд України наголошує, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням  Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 року № 1401-VIII  змін до  Конституції України  та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному  законом  порядку.
Отже, обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі „Shmalko v. Ukraine" від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі „Fuklev v. Ukraine" від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі „Apostol v. Georgia" від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі „YuriyNikolayevichIvanov v. Ukraine" від 15 жовтня 2009 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що визнання владою заявника відповідальним за ініціювання виконавчих проваджень стосовно судового рішення на його користь і нехтування нею його фінансовим станом були надмірним обтяженням і призвели до обмеження його права на доступ до суду такою мірою, що знівелювало сутність цього права (§ 65 рішення у справі „Apostol v. Georgia" від 28 листопада 2006 року).
Відповідно до п. 1 ч. 6  ст. 246 КАС України  у разі необхідності у резолютивній частині судового рішення також вказується про порядок і строк виконання судового рішення.
Отже, розгляд питання щодо порядку і строку виконання судового рішення у такому випадку обумовлюється певною необхідністю.
В обґрунтування вимоги про зобов`язання відповідача здійснити виплату суми пенсії, яка буде обчислена пенсійним органом після виконання судового рішення по цій справі, однією сумою, тобто зазначаючи про необхідність визначення в резолютивній частині судового рішення інформацію про порядок його виконання, позивач вказує, що за певних обставин він має законне сподівання на отримання «активу», яке захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист людини і основоположних свобод.
Згідно із концепцією правомірного очікування (англ. - legitimateexpectation) дії або рішення органу публічної влади вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.
Колегія суддів зауважує, що обов`язок виконати судове рішення виникає у відповідача одразу ж після набрання цим рішенням законної сили незалежно від того чи виданий судом виконавчий документ для його примусового виконання.    
  Зазначаючи про необхідність судового захисту саме в означений спосіб - здійснити виплату суми пенсії, яка буде обчислена пенсійним органом після виконання судового рішення по цій справі, однією сумою, позивач ОСОБА_1 не зазначив про наявність фактичних та непереборних обставин (відповідно доказів в їх обґрунтування), які унеможливлять виконання відповідачем судового рішення, постановленого на користь позивача, саме в означений спосіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону № 2262-ХІІ нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Згідно із статтею  1,  2 Закону № 2050-III  підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до п. 2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої  статтею 2 Закону № 2050-ІІІ  та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
Також, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення».
Крім того, у постанові від 04.03.2021 року у справі № 520/34/17, Верховний Суд зазначив:
<…> Згідно з положеннями  статті 4 Закону № 2050-III  виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно до  статті 6 Закону № 2050-III  компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу».
          З урахуванням тієї обставини, що заборгованість по пенсії позивача не нараховувалась та не виплачувалась, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату суми компенсації втраченої частини доходів є передчасною.
          Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги ГУ ПФУ в Харківській області та необхідність часткового скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року, а саме в частині, якою задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області перерахувати пенсію ОСОБА_1 з 01.01.2008 року з урахуванням компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період з 01.01.2018 року по дату фактичної виплати і здійснити виплату ОСОБА_1 перерахованої суми пенсії з 01.01.2008 року єдиним платежем, з прийняттям нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені означених вимог.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ГУ ПФУ в Харківській області в іншій частині, оскільки доводи скаржника вищеозначених висновків суду не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року скасувати в частині, якою задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати пенсію ОСОБА_1 з 01 січня 2008 року з урахуванням компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період з 01 січня 2018 року по дату фактичної виплати і здійснити виплату ОСОБА_1 перерахованої суми пенсії з 01 січня 2008 року єдиним платежем, з прийняттям нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені означених вимог.
В іншій частині, а саме, - в частині, якою задоволені вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова