П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  295/6052/18 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Драч Ю.І.   
Суддя-доповідач -  Курко О. П.   
07 липня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Курка О. П. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Білої Л.М. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Яремчук Л.С, 
представника позивача: Юхимчук О.М.      
представника відповідача: Цімура Я.В.

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання незаконною та скасування рішення про примусове повернення з України із подальшою забороною в`їзду, 
В С Т А Н О В И В :
в березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання незаконною та скасування рішення про примусове повернення з України із подальшою забороною в`їзду.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким  задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Позивач вважає, що оскаржуване рішення прийнято із порушенням прав людини і громадянина, оскільки він має паспорт громадянина України з 2003 року, з 2006 року є платником податків. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народилась донька – ОСОБА_2 . 02.03.2018 року позивачем було укладено шлюб з ОСОБА_3 , де у графі «громадянство» зазначено – громадянин України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив наведені доводи апеляційної скарги, зазначивши про їх необґрунтованість та повне спростування в ході розгляду даної справи судом першої інстанції.
В судовому засіданні представник позивача - Юхимчук О.М. доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити її, а рішення суду першої інстанції - скасувати, та позовну заяву задовольнити повністю.
Представник відповідача - Цімур Я.В. заперечив проти апеляційної скарги позивача, та просив суд відмовити її в задоволенні. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 28.02.2018 працівниками Богунського РВ у м.Житомирі виявлено особу без громадянства (ОБГ) ОСОБА_1 , 1974 р.н., який перебував в Україні понад встановлений законом термін та проживав без документів, які дають право на проживання в Україні. За вказане порушення ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн. При цьому, особу ОСОБА_1 встановлено за посвідченням водія серії НОМЕР_1 .
За порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, прострочення терміну перебування на території України, ухилення від добровільного виїзду з України у встановлені законодавством строки, 01.03.2018 Богунським РВ у м.Житомирі УДМС прийнято рішення про примусове повернення за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із подальшою забороною в`їзду строком на три роки та зобов`язано покинути територію України у термін до 09 березня 2018 року, що передбачено статтею 26 Закону. 
Вважаючи оскаржуване рішення протиправним, позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території або тимчасово перебувають в Україні.
Згідно із п. п. 14, 25 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Третя країна - країна, яка не є країною походження іноземця або особи без громадянства.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VІ, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України).
Частиною 2 статті 26 Закону № 3773-VІ визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Частиною п`ятою статті 26 Закону № 3773-VІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Так, порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція), (в редакції чинній на час прийняття рішення уповноваженим органом).
Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.
Згідно положень п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
За змістом пп. 9 п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.
Як свідчать матеріали справи, 28.02.2018 працівниками Богунського РВ у м.Житомирі виявлено особу без громадянства (ОБГ) ОСОБА_1 , 1974 р.н., який перебував в Україні понад встановлений законом термін та проживав без документів, які дають право на проживання в Україні. За вказане порушення ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн. При цьому, особу ОСОБА_1 встановлено за посвідченням водія серії НОМЕР_1 , пред`явленого ним як документ, яким він посвідчив свою особу (том1, а.с. 69,70)
Правову оцінку законності прийнятої постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.203 КУпАП, надано у рішенні Корольовським районним судом м.Житомира, залишеним без змін Сьомим апеляційним адміністративним судом у справі №295/2758/18, чим зафіксовано, що своїми діями ОСОБА_1 порушує законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (том 1, а.с. 142-147).
Оскільки ОСОБА_1 порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, перебував на території України незаконно, прострочивши терміни перебування, добровільно не виїхав, ухилявся від виїзду з України, 01.03.2018 прийнято рішення про примусове його повернення до країни походження із забороною в`їзду строком на три роки, що передбачено статтею 26 Закону. Вказаним рішенням ОБГ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зобов`язано покинути територію України у термін до 09 березня 2018 року (том1, а.с. 7).
Вказане рішення вручено ОСОБА_1 в день його винесення, що підтверджено відповідним особистим підписом останнього (том1, а.с. 7).
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06.11.2018 року у справі № 295/2758/18, яке залишено без змін Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 року встановлено, про наявність у позивача паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , який виданий Баранівським РВ УМВС України в Житомирській області 31 січня 2003 року на ім`я ОСОБА_1 .
Однак, відповідно до висновку начальника відділення ВГІРФО УМВС України в Житомирській області від 19 квітня 2006 року, зазначений паспорт вважається виданим безпідставно. Згідно копії Витягу з центральної підсистеми «Недійсні документи», паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 знаходиться в статусі «підлягає вилученню», про що оголошеного 19 квітня 2006 року.
Висновок  начальника відділення ВГІРФО УМВС України в Житомирській області від 19 квітня 2006 року в адміністративному чи судовому порядку ніким не оскаржувався, а тому є чинним.
Крм того, згідно копії Свідоцтва про зміну імені та прізвища від, 19 лютого 2014 року позивач змінив свої прізвище та ім`я з ОСОБА_1 на ОСОБА_4 (а. с. 48-49).
Приналежність останнього до громадянства Республіки Грузії підтверджується копією Витягу з підсистеми «Аркан», де зазначено, що позивач виїжджаючи 16 січня 2014 року з України надавав на прикордонному пункті пропуску закордонний паспорт громадянина Республіки Грузії на ім`я ОСОБА_1 , а при в`їзді в Україну 27 березня 2014 та 23 травня 2014 року надавав паспорт громадянина Республіки Грузії на ім`я ОСОБА_5 .
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2014 року у справі № 761/16406/14-а за адміністративним позовом Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, яка набрала законної сили, було вирішено питання щодо видворення з України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 101-102).
Як вбачається з копії листа-повідомлення Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві за № 1-21/вх 7257 обл. від 03.09.2018 (а. с. 98), 16.01.2014 Шевченківським РВ ГУ ДМС України в м. Києві вже приймалось рішення про примусове повернення з території України з забороною в`їзду на три роки громадянина Республіки Грузії ОСОБА_1 , який виїхав з території України 16.01.2014 через КПП Бориспіль. А також, 04.06.2014 Шевченківським РВ ГУ ДМС України в м. Києві приймалось рішення щодо примусового видворення з України громадянина Республіки Грузії ОСОБА_1 та про поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, якого 04.06.2015 було звільнено з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців ДМС України і 05.06.2015 якому було надано посвідку на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_3 терміном дії до 04 червня 2016 року.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2015 року у справі № 362/7691/15-ц за заявою ОСОБА_1 було встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження місто Кутаїсі, Республіка Грузія, є однією і тією ж особою.
Судом першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_6 , який пояснив, що підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало те, що з 4 червня 2016 року у ОСОБА_1 закінчилась посвідка на тимчасове проживання і до цього часу він проживав на території України без документів, що дають право на проживання в Україні, чим останній здійснив адміністративне правопорушення передбачене ст.203 КУпАП.
Протоколом про адміністративне правопорушення серії ПР МЖТ № 034053 від 28 лютого 2018 року встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає в м. Житомирі, не працює, проживає без документів, які дають право на проживання в Україні, що є порушенням п.п. 2.9 Порядку продовження терміну перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства затвердженого постановою КМУ від 12 лютого 2012 року № 1505.
Постановою Державної міграційної служби України 28 лютого 2018 року серії ПН МЖТ №034053 накладено адміністративне стягнення на ОСОБА_1 за порушення ч.1 ст.203 КУпАП у розмірі 510,00 грн.
Так, до суду позивач не з`явився, не надав оригінали документів, які вказують на законні підстави перебування на території України, у тому числі паспорт громадянина України, оформлений і отриманий у порядку, встановленому законодавством України.
Надаючи оцінку доводам апелянта про наявність громадянства України у ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Питання громадянства України регулюються Конституцією України, Законом України "Про громадянство України", міжнародними договорами України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.
Згідно із ст.5 Закону України "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.
Зокрема, відповідно до пункту 1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року N 2503-ХІІ документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України.
Відповідно до пункту 1.2. Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012   № 320 (на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що паспорт громадянина України видається територіальними підрозділами Державної міграційної служби України за місцем проживання кожному громадянинові України після досягнення 16-річного віку, а надалі в разі необхідності обмінюється, видається замість утраченого, викраденого або зіпсованого.
Пунктом 1.3. Порядку визначено, що для оформлення паспорта особа подає: заяву про видачу паспорта (додаток 1), свідоцтво про народження, дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см, платіжний документ з відміткою банку про сплату державного мита або копію документа про звільнення від сплати державного мита та в разі необхідності довідку про реєстрацію особи громадянином України або свідоцтво про належність до громадянства України, а в необхідних випадках - інші документи, визначені статтею 5 Закону України "Про громадянство України".
Пунктом 1.4. Порядку визначено, що заява та інші документи, необхідні для оформлення або обміну паспорта, подаються заявником до територіальних підрозділів за місцем проживання.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про громадянство України" громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України;
іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;
особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином.
Пунктом 5.1. Порядку визначено, що іноземці та особи без громадянства, які набули громадянства України відповідно до законодавства України, отримують паспорти на підставі довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої територіальним органом Державної міграційної служби.
Паспорт громадянина України, який видається на підставі довідки про реєстрацію особи громадянином України, підтверджує, а не встановлює громадянство України, а тому доводи представника позивача, що позивач є громадянином України, посилаючись на виданий йому паспорт громадянина України не є доведеним фактом громадянства України.
Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що процедуру встановлення належності до громадянства України визначає Закон України "Про громадянство України» та Указ Президента України від 27 березня 2001 року №215 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України".
Так, з метою організації виконання Закону України "Про громадянство України" Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок №215/2001).
У Порядку №215/2001 визначений перелік документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Порядком визначено спеціально уповноважений орган, до повноважень якого належать питання у сфері громадянства, таким органом з 2011 року є Державна міграційна служба України.
Для здійснення процедури визначення громадянства України позивачем необхідно документально підтвердити встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України відповідно до Закону України "Про громадянство України" і з відповідними документами звернутися до уповноважених органів Державної міграційної служби.
Також суд не може взяти до уваги доводи сторони позивача на підтвердження громадянства України факту проживання ОСОБА_1 в Україні на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 р., що встановлено рішенням Баранівського районного суду у справі №273/829/15-ц, оскільки таке рішення є підставою для подальшого проходження процедури встановлення належності до громадянства України, а не документом, який посвідчує громадянство.
Водночас, ОСОБА_1 після виходу з громадянства Грузії (указ від 18.05.2015 №172) звернувся 28.05.2015 до Баранівського районного суду, що вказує на факт, що ним було розпочато процедуру для встановлення належності до громадянства України у встановленому порядку відповідно до Закону України "Про громадянство України" та Указу Президента України від 27 березня 2001 року №215 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", проте не пройдено.
Колегія суддів зазначає, що позивачем ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанцій не надані документи на підтвердження встановлення належності до громадянства України або набуття ним громадянства України і реєстрації цього права в установленому законодавством порядку.
Разом з тим, уповноважений орган у сфері з питань громадянства визначив позивача як особу без громадянства, оскільки відсутні документи, що підтверджують факт належності особи до громадянства України, а процедура встановлення належності до громадянства України позивачем не пройдена.
Відтак, зазначення представником позивача про те, що у 2003 році ОСОБА_1 документувався паспортом громадянина України та те, що в інших похідних документах (свідоцтвах) та деяких судових рішеннях він зазначається як громадянин України, відхиляється судом, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування ч.4 ст.78 КАС України, оскільки підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом та віднесені до повноваження державних органів, які беруть участь у вирішенні питань громадянства.
Щодо посилань представника позивача про преюдиційне значення при розгляді даної справи судового рішення у справі №1.380.2019.002075, суд вказує, що у зазначеній адміністративній справі надавалася правова оцінка діям суб`єкта владних повноважень на відповідність визначеній законодавством процедурі внесення інформації про недійсність паспорта у відповідну електронну інформаційну підсистему «Недійсний документ». 
Водночас, висновок службової перевірки УМВС України в Житомирській області від 19.04.2006, яким паспорт громадянина України НОМЕР_2 , оформлений 31.01.2003 Баранівським РВ УМВС України в Житомирській області на ім`я ОСОБА_1 , визнано виданим безпідставно, не був предметом позову і не скасований. Факт видалення інформації з електронної системи не тягне за собою автоматичне відновлення дійсності паспорта.
Отже, за умови відсутності доказів належності позивача до громадянства України та, як результату, права законно перебувати на території України, чи наявності інших підстав легальності його перебування на території України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правовідносини із ОСОБА_1 мають регулюватися відповідно до норм Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та розглядатися на відповідність зазначеним нормам. 
Крім того, згідно із положеннями пунктів 2, 7 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 (далі – Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш, як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав із безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули, зокрема, з держав із безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну.
Рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів. Заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС. Перелік документів, які додаються до заяви, визначені цим Порядком.
Таким чином, зазначеними нормами права визначено обов`язок іноземців неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів; визначено строки перебування на території України; визначено порядок та умови продовження строку перебування на території України.
Стосовно посилань стороною позивача на наявність кримінальних проваджень стосовно позивача, що тягнуть за собою певні зобов`язання, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, то суд зазначає наступне, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач керувався інформацією, наданою самим позивачем, яким не було повідомлено про обставини, які унеможливлюють його виїзд.
Також суд враховує, що відповідно до вимог встановленої процедури, передбаченої Порядком №150, прийняття рішень уповноваженим органом щодо продовження строку перебування на території України з підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" відноситься до повноважень ДМС. Проте передумовою для продовження строків перебування на території України є заяви іноземців та осіб без громадянства.
Крім того, в частині оскарження прийнятого рішення щодо заборони в`їзду строком на три роки, слід відмітити, що 01.03.2021 закінчився строк заборони подальшого в`їзду, та, на момент розгляду справи, вже не тягне за собою припинення чи неможливість реалізації права на в`їзд в Україну.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що рішення Богунського РВ у м.Житомирі УДМС України в Житомирській області про примусове повернення прийняте в межах повноважень та відповідно до вимог законодавства і отриманої інформації щодо особи і вказаних ним обставин.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.    
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   07 липня 2021 року.

Головуючий	 	 	Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Біла Л.М.