ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4601/21 Справа № 204/1291/20 	  	Головуючий у першій інстанції:  Токар Н. В. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина Вячеславівна, про визнання договору дарування недійсним, – 

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач є його рідною донькою. В березні 2019 року між ним та донькою було укладено договір дарування належного йому будинку по АДРЕСА_1 . Однак вказаний договір було укладено ним під впливом тяжкої обставини, а саме тяжкої хвороби та безпомічного стану, оскільки позивачу 73 роки, він є особою похилого віку та на момент укладення договору мав проблеми зі здоров`ям, через що була подавлена його воля. Крім того, позивач був необізнаний у правових аспектах правочинів та помилявся щодо обставин укладеного правочину. Як пенсіонер він потребував догляду та утримання, однак після укладення договору взагалі не отримував допомоги та догляду від відповідачки, у зв`язку з чим позивач звернувся до адвоката, яким ОСОБА_1 було роз`яснено відмінність договору дарування від договору довічного утримання, а також про взаємні права та обов`язки сторін за такими договорами. Позивач вважав, що до умов підписаного договору він повинен був отримувати належний догляд від відповідачки і лише після поховання позивача відповідач набувала б право власності на будинок, тобто позивач не мав наміру відчужувати свій будинок до своєї смерті. Тому позивач просив визнати недійсним договір дарування №175 від 15.03.2019 року, укладений між сторонами, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. та скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , проведену н апідставі вказаного договору. 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення його позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.08.2011 року, виданого Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, на праві власності належало домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.19). 
13 лютого 2015 року ОСОБА_1 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №261, яким належний йому будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 заповів ОСОБА_2 (а.с.104). 
15 березня 2019 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана) укладено договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Балтакса І.В. за №175, за яким ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 вказаний будинок (а.с. 226, 246). 
Відповідно до п. 8 вказаного вище договору, сторони свідчать, що дарувальник і обдаровувана є родичами першого ступеню споріднення, а саме батько та донька. 
За змістом пункту 9 договору дарування від 15.03.2019 року №175 сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір, цей договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. 
Цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумі та ясній пам`яті, відповідає дійсним намірам сторін, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі сторонам відомі та зрозумілі (пункт 10 договору дарування). 
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №199527993 від 09.02.2020 року, право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстроване 15.03.2019 року за ОСОБА_2 , номер запису про право власності – 30710194 (а.с. 9). 
Місце проживання позивача з 26 червня 2012 року по цей час зареєстроване за адресою по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією його паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 29.03.1996 року (а.с. 6-7, 224). 
Відповідач на час укладення оспорюваного правочину у березні 2019 року була зареєстрована з 21.10.2016 року по АДРЕСА_2 і по це час, відповідно до копії її паспорту серії НОМЕР_2 (а.с. 225). 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За положеннями ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.        
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, а також Верховний Суд у постановах від 28 березня 2018 року №61-13652св18, 03 травня 2018 року №61-745св17 та №61-4417цс18, 30 жовтня 2019 року у справі №368/357/17-ц (провадження №61-30470св18), у справі №148/2386/16-ц (провадження №61-32113св18), у справі №721/1253/15-ц (провадження №61-32832св18) тощо.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. 
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. 
Матеріали справи свідчать про те, що позивачу належав на праві власності спірний будинок по АДРЕСА_1 , в якому він проживав та щодо якого було укладено оспорюваний договір дарування від 15 березня 2019 року з донькою позивача - ОСОБА_2 . 
Як встановлено судом, місце проживання позивача зареєстроване у спірному будинку як до укладення спірного правочину (з червня 2012 року), так і після. 
Крім того, після укладення договору дарування від 15 березня 2019 року, ОСОБА_1 продовжував проживати у цьому будинку по АДРЕСА_1 до березня 2021 року. Надалі у будинку відповідачкою були замінені замки, що створило позивачу перешкоди для користування будинком. 
Позивач у власності іншого житла не має, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 25.08.2021 року №271671104. 
Тобто спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 є єдиним житлом  ОСОБА_1 , іншого житлового приміщення у нього у власності не має, даний факт у справі не спростовано. 
Відповідач, окрім спірного будинку, є власником трьох квартир у  АДРЕСА_3 , житловою площею 17,4 кв.м., по АДРЕСА_2 , житловою площею 40,5 кв.м. та по АДРЕСА_4 , житловою площею 38,5 кв.м., що підтверджується особистими поясненнями відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 25.08.2021 року №271671518. 
Як було встановлено вище, ОСОБА_2 мешкає по АДРЕСА_2 , де зареєстрована з 21.10.2016 року по це час. 
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 є людиною похилого віку, 1946 року народження (75 років), пенсіонер, за станом здоров`я, у зв`язку із віковими захворюваннями, потребує стороннього догляду, має захворювання зору обох очей (катаракта, відкритокутова глаукома) консервативне лікування якого не ефективне та потребує оперативного лікування (а.с. 194). 
Колегія приймає до уваги доводи позивача про наявність домовленості між ним та відповідачкою про надання останньою йому матеріальної допомоги та одержання, у зв”язку з цим, права власності на спірне нерухоме майно. Так, відповідачкою визнано в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 25.08.2021 року, що вона регулярно надавала допомогу матеріального характеру своєму батькові до листопада 2019 року, відповідно до домовленості, яка існувала між ними, однак після конфлікту з приводу ведення нею (відповідачкою) підприємницької діяльності, надання будь-якої допомоги батьку було припинено. Крім того, за твердженнями відповідачки, вона продовжувала б надання батьку матеріальної допомоги, якщо б він був “гарним батьком”. Викладене підтверджується протоколом та звукозаписом вказаного судового засідання суду апеляційної інстанції.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, після укладення якого його донька буде надавати йому матеріальну допомогу та наглядати за ним до дня його смерті, після чого домоволодіння перейде у власність доньки. 
Отже, позивач помилявся щодо правової природи правочину, що є підставою для визнання договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладеного 15 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. за №175, недійсним відповідно до вимог статті 229 ЦК України. 
Також встановлено, що позивач з 18.05.2012 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується також копією його паспорту. У власності останньої є трикімнатна квартира у м. Кременчук Полтавської області. Згідно пояснень позивача в судовому засіданні, у цій квартирі проживає донька його дружини з двома дітьми, тому проживання у вказаному житловому приміщенні разом є неможливим. ОСОБА_1 , згідно його усних пояснень, фактично проживає у свого брата. 
Встановлений вище факт перебування позивача в зареєстрованому шлюбі не спростовує факту, що спірне нерухоме майно є його єдиним житлом, у якому він (позивач) зареєстрований з червня 2012 року по цей час.
Доводи відповідачки, що у спірному домоволодінні батько не проживав до укладення договору відчуження — є недоведеними, спростовуються вказаними вище письмовими доказами та, зокрема, фактом реєстрації місця проживання позивача саме по АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доводам позивача про відсутність його волевиявлення на відчуження будинку, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем користування спірним будинком до створення відповідачкою перешкод для проживання позивача. 
Оскільки позивач є особою похилого віку, після укладення договору дарування деякий час продовжив проживати у спірному будинку, який є його єдиним житлом, не вчиняв дій, які б могли свідчити про його небажання користуватись спірним будинком, а фактична передача будинку не відбулась, тому позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, тому позов підлягає задоволенню. 
З огляду на вищевикладене, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, наявні підстав для скасування реєстрації права власності на житловий будинок за адресою по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 30710794), проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Іриною Вячеславівною (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 45974207 від 15.03.2019 року) на підставі договору дарування від 15 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Іриною Вячеславівною за №175. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено, з відповідача на користь позивачами підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4624,40 грн. (а.с. 1, 47, 197). 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, колегія дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити. 
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним – задовольнити. 
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений 15 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Іриною Вячеславівною за №175. 
Скасувати реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 30710794), проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Іриною Вячеславівною (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 45974207 від 15.03.2019 року) на підставі договору дарування від 15 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Іриною Вячеславівною за №175. 
Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 4624 (чотири тисячі шістсот двадцять чотири) грн. 40 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова