Ухвала
Іменем України
 
07 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 523/11471/19
провадження № 61-9740ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори Чорна Світлана Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат загальною площею 69,7 кв. м, в тому числі житловою площею 40,7 кв. м, посвідчений 22 квітня 2019 року державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори Чорною С. Г., зареєстрований в реєстрі за № 10-873.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 28 лютого 1997 року № 1907, їй належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 . 22 квітня 2019 року вона уклала з ОСОБА_2 договір дарування вказаної квартири, посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори Чорною С. Г., зареєстрований в реєстрі за № 10-873. Зазначений правочин був вчинений нею під впливом тяжкої для неї обставини на вкрай невигідних умовах, а тому повинен бути визнаний судом недійсним. Вона має хронічне обструктивне захворювання легень ІІ-ІІІ ступеня, правосторонню пневмонію, хронічну респіраторну недостатність, цукровий діабет, ангіопатію сітчатки очей, гіпертонічну хворобу ІІ-III ступеня та високий тиск. За станом здоров`я їй встановлено першу групу інвалідності довічно. Згідно з медичним висновком вона потребує постійної сторонньої допомоги. Її чоловік та син померли, інших родичів вона немає. У квітні 2019 року її здоров`я різко погіршилося, вона втратила можливість пересуватися і готувати їжу. У зв`язку з наведеними обставинами вона звернулася за допомогою до ОСОБА_2 , який працює лікарем в Одеській обласній лікарні. Тацюк С. В. дав згоду надати допомогу за умови дарування йому належної їй квартири, на що вона погодилася, так як потребувала медичної допомоги. Після укладення договору відповідач допоміг госпіталізувати її до відділення Одеської обласної лікарні, але належного лікування їй не надав, тому вона була вимушена перейти до іншого відділення.
 
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 15 січня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 22 квітня 2019 року, за яким ОСОБА_1 передала безплатно, а ОСОБА_2 прийняв у власність як дарунок квартиру АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори міста Одеси Чорною С. Г. і зареєстрований в реєстрі за № 10-873. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач, яка за станом свого здоров`я потребувала лікування у стаціонарних умовах, повною мірою не усвідомлювала наслідків укладення оспорюваного договору дарування, оскільки вона розраховувала, що після дарування квартири відповідач як лікар сприятиме її лікуванню. Отже, волевиявлення позивача було спрямоване на отримання лікування, а не на дарування квартири відповідачу без будь-яких зворотних зобов`язань.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року (повний текст якої складено 21 травня 2021 року) апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Хлопко А. Ю. задоволено. Скасовано рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 січня 2020 року і ухвалено нове рішення, яким позов залишено без задоволення.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оспорюваний правочин не має сукупності  ознак, необхідних для визнання його недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), так як ОСОБА_1 не довела, що вчинила правочин на вкрай невигідних для себе умовах під впливом тяжкої для неї обставини, яка стосується її самої чи близької їй людини. Також не встановлено того, що ОСОБА_1 усвідомлювала, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена була це зробити під впливом тяжкої обставини.
 
09 червня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 січня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків,  а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.
 
01 липня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку уточнену касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 січня 2020 року.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 524/10252/13-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 258/1725/15-ц. З матеріалів справи встановлено, що вона страждає на ряд хронічних захворювань, останні десять років хвороби прогресують, тому вона потребує постійного догляду. Апеляційний суд не врахував зазначених обставин і дійшов помилкового висновку про дійсність оспорюваного договору дарування.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради народних депутатів 28 лютого 1997 року за реєстровим № 1907.
 
Згідно з договором дарування від 22 квітня 2019 року ОСОБА_1 передала безплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність як дарунок квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 69,7 кв. м, житловою площею 40,7 кв. м. Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори міста Одеси Чорною С. Г. та зареєстровано в реєстрі за № 10-873.
 
ОСОБА_1 є учасником війни та особою з інвалідністю І групи, що підтверджується витягом з рішення Лікарсько-консультативної комісії від 25 січня 2016 року. 
 
ОСОБА_1 страждає на ряд хронічних захворювань: дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ступенів гіпертонічного діабетичного і атеросклеротичного генезу, стадія компенсації, хронічна респіраторна недостатність.
 
З листа Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Суворовського району міста Одеси» (далі - КУ «Територіальний центр соціального обслуговування») від 30 жовтня 2019 року № 11-09/11-зпі встановлено, що з 21 травня 2010 року ОСОБА_1 перебувала на обліку у вказаній установі у відділенні грошової та натуральної допомоги, а з 14 грудня 2012 року - поставлена на облік у відділення соціальної допомоги вдома. 
 
Згідно з рішенням Піклувальної ради КУ «Територіальний центр соціального обслуговування» від 20 березня 2017 року № 3/1 та наказом директора № 93 ОСОБА_1 знято з обліку територіального центру у зв`язку з «відмовою отримувача соціальної допомоги та/або його законного представника від отримання соціальної послуги догляду вдома».
 
З письмових пояснень державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори Чорної С. Г. вбачається, що вона двічі приїздила до позивача та надала їй консультацію про можливі варіанти переходу права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Сторони за оспорюваним договором дарування підтвердили, що договір був вчинений за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукали здійснити цей правочин на вкрай невигідних умовах, не мав характеру фіктивного та удаваного правочину. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало реальній домовленості та дійсним намірам.
 
ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування» у неврологічному відділені з 02 травня 2019 року, а також в період з 24 червня 2019 року по 08 червня 2019 року.
 
ОСОБА_2 працює в Комунальній установі «Одеський обласний клінічний медичний центр» в опіковому відділенні.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду і відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції застосував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
 
Також апеляційний суд виходив з того, що відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін правочину, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 233 ЦК України (яка визначена правовою підставою позову) унормовані правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. За приписами наведеної норми правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. За змістом статті 233 ЦК України ознаками правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Для кваліфікації правочину за статтею 233 ЦК України необхідна обов`язкова наявність двох умов у сукупності: тяжких обставин і вкрай невигідні умови вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). 
 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2019 року у справі № 754/12192/16-ц (провадження № 61-17621св18).
 
При цьому апеляційний суд застосував правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, про те, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
 
Застосовуючи наведені правові висновки, апеляційний суд врахував стан здоров`я позивача, зокрема те, що вона є особою з інвалідністю І групи і має хронічні хвороби, і обґрунтовано вказав, що сам по собі факт наявності в ОСОБА_1  ряду хронічних хвороб ще не свідчить про укладення нею правочину під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для неї умовах, наведені обставини, не доводять того, що за їх відсутності оспорюваний позивачем правочин не було б вчинено взагалі або було б вчинено не на таких умовах.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 добровільно уклала оспорюваний договір дарування належного їй нерухомого майна та була ініціатором цього правочину, а обставини, якими вона обґрунтувала свій позов, не дають підстав вважати, що укладення нею договору відбулося під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для неї умовах, апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог і обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
 
Доводи касаційної скарги не свідчать про застосування апеляційним судом статті 233 ЦК України без врахування висновків щодо її застосування, викладених в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від  28 листопада 2018 року у справі     № 524/10252/13-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 258/1725/15-ц, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з установленими апеляційним судом обставинами справи та оцінкою ним доказів.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Висновки апеляційного суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України у зв`язку недоведеністю обставин, передбачених цією статтею, узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду та Верховного Суду України. 
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори Чорна Світлана Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко