ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року		Справа № 380/10049/20 пров. № А/857/9227/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Затолочного В.С., Курильця А.Р.,
при секретарі судового засідання – Хомича О.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року (суддя Кузан Р.І., м.Львів, повний текст складено 5 березня 2021 року),-
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної служби України з питань геодезії картографії та кадастру (далі – Держгеокадастр) та Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі – Головне управління) в якому просив:
визнати протиправним та скасувати наказ Держгеокадастру «Про звільнення ОСОБА_1 » від 28.10.2020 №292-то (далі – Наказ №292-то);
визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління «Про оголошення наказу Дергеокадастру від 28.10.2020 року №292-то «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29.10.2020 №184-к (далі – Наказ №184-к);
поновити позивача на посаді начальника Головного управління (далі – Посада) та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В апеляційній скарзі із покликанням на окремі обставини справи вказує, на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо того, що Наказ №292-то мав бути прийнятий не раніше ніж через 14 днів від дати заяви (29.10.2020) в протилежному випадку Держгеокадастр повинен був узгодити з позивачем іншу дату звільнення. Зазначає, що ОСОБА_1 був звільнений саме з 29.10.2020, тобто не раніше ніж за 14 днів після подання заяви про звільнення, а сама по собі видача Наказу №292-то 28.10.2020 ніяким чином не порушує права позивача, оскільки у цьому Наказі деталізується дата його звільнення. Щодо повідомлення позивача за 5 днів до звільнення, то таке повідомлення не потрібно, так як особа знає про своє подальше звільнення.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Держгеокадастр в судове засідання не надіслав свого представника про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності належним чином повідомленої сторони.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Наказ №292-то прийнятий без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, тобто є необґрунтованим. Крім цього, з урахуванням встановлених обставин та досліджених доказів у справі Держгеокадастром такий наказ прийнято без дотримання принципів безсторонності, добросовісності та пропорційності. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац шостий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 (далі - Постанова) на суд покладено обов`язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, а відповідно до пункту 18 вказаної Постанови при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 з 15.07.2020 по 29.10.2020 перебував на Посаді у Головному управлінні.
На Посаду позивач був призначений на підставі контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 15.07.2020 №2 (далі – Контракт) укладеного між ним та Держгеокадастром (а.с.5-9).
Відповідно до пункту 1 Контракту, на відносини сторін за цим контрактом поширюється дія Закону України «Про державну службу» (далі – Закон №889-VIII), інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини щодо проходження державної служби з урахуванням особливостей, передбачених абзацом 4 пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».
Згідно з пунктом 18 цього Контракту його дія припиняється:
- у разі закінчення строку, на який укладено цей контракт;
- за ініціативою державного органу у разі невиконання або неналежного виконання завдань, визначених відповідно до абзацу третього пункту 6 цього контракту, протягом двох місяців підряд;
- у разі припинення державної служби з підстав і в порядку, визначених частиною першою статті 83 Закону №889-VIII.
У разі припинення дії цього контракту з підстав, передбачених абзацом третім цього пункту, державний орган повідомляє особі про припинення цього контракту не пізніше ніж за п`ять робочих днів до такого припинення.
Припинення дії цього контракту є підставою для звільнення особи з Посади (пункт 19).
Відповідно до заяви від 15.10.2020 (далі – Заява), яка адресована голові Держгеокадастру ОСОБА_2 , від імені ОСОБА_1 останній просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням (а.с.115). 
На вказаній заяві проставлено печатку Департаменту управління персоналом Держгеокадастру та печатку згідно з оригіналом датою 02.12.2020.
Також на Заяві наявний підпис, що візуально схожий з підписом голови Держгеокадастру ОСОБА_2 , проте без розшифрування особи, якій він належить та відповідного датування проставлення самого підпису (а.с.115).
Згідно листа Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі – Міністерство) від 26.10.2020 №2202-14/64672-03 від 26.10.2020 апелянту повідомлено про погодження звільнення ОСОБА_1 з Посади (далі – Лист Міністерства; а.с.116).
У зв`язку з цим 28.10.2020 Держгеокадастром відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону №889-VIII та абзацу 3 пункту 18 Контракту прийнято Наказ №292-то, яким ОСОБА_1 звільнено з Посади 29.10.2020 за власним бажанням, шляхом розірвання Контракту. Підстава: Заява ОСОБА_1 , Лист Міністерства (а.с.114).
Відповідно до листка непрацездатності від 03.11.2020 серії АДФ №232716 судом встановлено, що ОСОБА_1 з 29.10.2020 до 03.11.2020 перебував на лікарняному (а.с.89-92).
29.10.2020 першим заступником начальника Головного управління прийнято Наказ №184-К, згідно з пункту 2 якого вирішено датою звільнення ОСОБА_1 з Посади вважати 29.10.2020 (а.с.55).
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби визначає Законом України «Про державну службу» (далі – Закон №889-VIII; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України «Про державну службу».
Відповідно до частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».
За правилами частини першої статті 86 цього Закону державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частини друга-третя статті 86 Закону №889-VIII).
Системний аналіз Закону №889-VIII, з урахуванням предмету цього спору свідчить про те, що при вирішенні питання щодо правомірності звільнення державного службовця за його власним бажанням необхідно серед іншого з`ясувати чи було волевиявлення державного службовця на звільнення; чи закінчився двотижневий строк попередження або чи була взаємна домовленість сторін про звільнення до закінчення строку попередження.
Крім того, основними умовами припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону №889-VIII є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням. Водночас, визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених частиною першою статті 86 Закону №889-VIII.
Вказані висновки щодо такого тлумачення наведених норм матеріального права, у спірних відносинах, узгоджуються із висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 3 грудня 2020 року у справі №140/3179/19.
Як встановлено вище, Наказ №292-то винесений відповідно до частини першої статті 86 Закону №889-VIII на підставі Заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням.
Разом з тим, Заява не містить дати, з якої позивач мав намір звільнитися.
Проте, основними умовами для припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону №889-VIII є строк, з якого припиняється державна служба, оскільки державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. 
Звідси, слід звернути увагу на те, що перебіг двотижневого строку на звільнення позивача із займаної Посади за власним бажанням почався з 16.10.2020 та закінчувався 29.10.2020.
Однак, з оскаржуваних Наказів №№292-то та 184-к видно, що датою звільнення ОСОБА_1 з Посади визначено 29.10.2020, що свідчить про порушення відповідачами вимог частини першої статті 86 Закону №889-VIII, оскільки за наведених обставин днем звільнення позивача, що повинен був настати після закінчення двотижневого строку на звільнення, слід вважати 30.10.2020.
За умов яких звільнений позивач до закінчення двотижневого строку, його звільнення не можна кваліфікувати, як таке, що передбачене частиною першою статті 86 Закону №889-VIII.
Вказаний спосіб обчислення двотижневого строку звільнення, що передбачене частиною першою статті 86 Закону №889-VIII узгоджується із способом такого обчислення щодо спірних правовідносин, що наведений у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №803/959/17.
Крім того, позивачем у період з 16.10.2020 до 29.10.2020 не вчинено дій, які свідчать про наполягання на припиненні трудових відносин.
Відсутність дій щодо вимагання припинення трудових відносин безвідносно до раніше поданої працівником заяви про звільнення за власним бажанням є достатньою формою виявлення ним наміру про залишення на роботі.
Разом з тим, щодо обставин подання та написання Заяви ОСОБА_1 , що був допитаний в суді першої інстанції як свідок, повідомив, що таку Заяву ним написано перед призначення його на Посаду без проставлення відповідної дати. Вказане підтверджує тим, що 15.10.2020 він перебував на робочому місці, у відрядження до м.Києва не відлучався та поштою такої заяви не направляв. Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачами вказаного не спростовано. У відповідача також відсутні докази отримання цієї заяви засобами поштового зв`язку. 28.10.2020 він перебував на робочому місці та наміру звільнятись не мав. З 29.10.2020 позивач перебував на лікарняному і про це повідомив кадрову службу Головного управління, що підтверджується наявним в матеріалах справи листком непрацездатності від 03.11.2020 серії АДФ №232716 та табелем обліку використання робочого часу (а.с.195-198).
В розрізі викладеного, апеляційний суд також звертає увагу на те, що в попередньому судового засіданні ухвалою суду зобов`язано було надати Держгеокадастр інформацію щодо способу та часу отримання від ОСОБА_1 . Заяви.
На виконання вимог вказаної ухвали апелянтом 06.07.2020 надані пояснення, які зводяться до того, що відповідно до пункту 221 «Інструкції з діловодства у Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру» затвердженої наказом Держгеокадастру від 03.08.2018 №123 (далі – Інструкція) документи реєструються за групами залежно від назви виду, автора і змісту документів. Наприклад, окремо реєструються:
акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та доручення вищих посадових осіб, запити, звернення, а також кореспонденція Верховної Ради України, що надійшла до Держгеокадастру;
накази з основних питань діяльності Держгеокадастру;
накази з адміністративно-господарських питань;
накази з кадрових питань (відповідно до їх видів та строків зберігання);
рішення колегії;
акти ревізій фінансово-господарської діяльності;
бухгалтерські документи;
заявки на матеріально-технічне постачання;
службові листи;
звернення громадян;
запити на інформацію.
Отже на переконання відповідача, Заява позивача про звільнення за його ініціативою не була зареєстрована у скаржника ніяким чином не порушує ні чинне законодавство, ні підзаконні акти.
Разом з тим, необхідно зазначити, що пунктом 41 Інструкції передбачено, що обов`язковому датуванню і підписанню підлягають усі службові відмітки на документах, пов`язані з їх проходженням та виконанням (резолюції, погодження, візи, відмітки про виконання документа і направлення його до справи).
Як уже вище зазначалось на Заяві наявний підпис, що візуально схожий з підписом голови Держгеокадастру ОСОБА_2 , проте під вказаним підписом немає дати його проставлення, що суперечить вимогам наведеного пункту Інструкції.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що скаржником належним чином не підтверджено у який спосіб та в який час ним отримана Заява ОСОБА_1 , а отже не спростовано тверджень позивача про те, що Заява написана ним ще при вступі на Посаду.
Відповідно до частин першої-другої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, за відсутності доказів активного волевиявлення (дій) позивача щодо наполягання розірвати Контракт та зважаючи на наявність сумнівів в частині дій щодо добровільного написання Заяви і способу її надходження до Держгеокадастру, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що Наказ №292-то є протиправним та підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Наказ №292-то прийнятий без дотримання вимог щодо його обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення.
У зв`язку з скасуванням Наказу №292-то Наказ №184-к також протиправними та такими, що підлягає до скасування.
Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав на те, що позивача потрібно поновити на Посаді.
Згідно частини другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
При обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції встановив, що такий становить 84289,60 грн з відрахуванням податків та зборів.
При цьому, апеляційним судом не встановлено, а скаржником не висловлено заперечень щодо неправильності визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.
Підсумовуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та дотриманні норм процесуального права, а тому оскаржуване рішення суду є законними та обґрунтованими і скасуванню не підлягає.
Наведені ж в апеляційній скарзі доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Cуддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 15 липня 2021 року.