П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1806/21	

Головуючий І інстанції Фульга А.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021р. (м. Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 30.03.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименко Романа Васильовича, третіх осіб - приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АЛАНД» про визнання протиправними та скасування постанов, -
В С Т А Н О В И В:
23.03.2021р. ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В., третіх осіб - приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. та ТОВ «Фінансова компанія «АЛАНД», у якому просила суд визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця від 29.12.2020 року про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та від 10.03.2021р про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію пенсію та інші доходи боржника, винесені у межах виконавчого провадження №64010430.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що місце проживання боржника - позивача у справі знаходиться поза межами виконавчого округу м. Києва, на території якого приватний виконавець Клименко Р.В. здійснює діяльність. Таким чином, на думку позивача, відповідач безпідставно прийняв до виконання виконавчий документ не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи ( АДРЕСА_1 ), у зв`язку із чим спірні постанови підлягають скасуванню як протиправні.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року (ухваленим в порядку письмового провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 09.04.2021р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення окружного адміністративного суду від 30.03.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
28.04.2021р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 , надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
24.05.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Інші учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2021р. провадження у справі зупинено відповідно до ст.236 КАС України - до набрання чинності рішенням Верховного Суду у справі №380/9335/20.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.09.2021р. провадження у даній справі поновлено. Розгляд апеляційної скарги призначено на 15.09.2021р.
У судове засідання учасники справи без поважних причин не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, про що свідчать докази, які містяться у матеріалах справи.
У зв`язку із неявкою сторін, дана справа була розглянута у відкритому судовому засіданні за наявними в матеріалах справи доказами.  
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
05.10.2020р. приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. вчинив виконавчий напис №58771 про стягнення з позивача - ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК АЛАНД» заборгованості в сумі 22184,46 грн.
02.12.2020р. ТОВ «ФК АЛАНД» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р.В. із заявою №20072134 про примусове виконання рішення, в якій просило відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису.
На цій підставі, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №64010430 від 29.12.2020р.
Також, постановою приватного виконавця від 29.12.2020р. визначено для боржника (позивача у справі) розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у загальній сумі 669 грн.
10.03.2021р., у межах зазначеного вище виконавчого провадження, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію пенсію та інші доходи боржника.
У прийнятих відповідачем постановах зазначено, що місцем проживання боржника (позивача      у даній справі) є: АДРЕСА_2 (місце проживання) та АДРЕСА_1 (місце реєстрації).
Не погоджуючись із вказаними постановами приватного виконавця, позивач звернулась до суду з даним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.
Так, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовано нормами Конституції України та Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як визначено ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом №1404-VIII, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За текстом ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягає примусовому виконанню рішення на підставі такого виконавчого документа, як виконавчий напис нотаріуса.
Згідно з ч.1 ст.4 названого Закону, у виконавчому документі, серед іншого, зазначається повне найменування або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові стягувача та боржника, їх місцезнаходження або адреса місця проживання чи перебування, дата народження боржника - фізичної особи. Також, у виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема, місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
У той же час, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (п.10 ч.4 ст.4 Закону №1404-VIII).
Як передбачено ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016р. №1403-VIII. 
Статтею 19 Закону №1404-VIII встановлено те, що сторони виконавчого провадження мають право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення.
Зазначеною статтею на боржника покладено низку обов`язків, а саме: повідомляти виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, своєчасно з`являтися на вимогу виконавця, допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій, виконання яких передбачає перебування у безпосередній близькості до місця вчинення виконавчих дій.
Тобто, примусове виконання рішень має бути певним чином наближеним, прив`язаним до місця проживання/перебування боржника що, окрім іншого, дасть змогу останньому (чи принаймні створить йому відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасника виконавчого провадження.
Згідно із ч.1 ст.3 Закону №1403-VIII, завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Відповідно до ч.1,2 ст.4 Закону №1403-VIII, діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється, зокрема, з дотриманням принципів верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.
Державний виконавець та приватний виконавець, у свою чергу, повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, та не принижувати їхню гідність.
За приписами п.4 ч.2 ст.23 та ч.1 ст.25 Закону №1403-VIII, в Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність. Виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, м. Києва чи Севастополя. 
Разом із тим, ч.2 ст.25 Закону №1403-VIII передбачено, що приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону №1404-VIII знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або м.Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Аналогічні за змістом положення закріплені також у п.10 розділу ІІІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень» (затв. наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5).
За правилом ч.ч.2,4,5 ст.24 Закону №1404-VIII, приватний виконавець приймає до виконання   виконавчі документи, зокрема, за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.
Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII).
Отже, аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що ними визначені вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. 
Так, у виконавчому провадженні місце проживання боржника відіграє важливу роль як для визначення виконавчого округу, в якому має здійснюватися виконавче провадження, так і для можливості реалізації боржником своїх прав і виконання обов`язків у виконавчому провадженні.
При цьому, згідно з ч.3 ст.25 Закону №1403-VIII, право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.
У силу вимог ч.2 ст.24 Закону №1404-VIII, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджується відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.
Так, як вбачається з Єдиного реєстру приватних виконавців, з яким можна ознайомитися на офіційному сайті за посиланням: «https://erpv.minjust.gov.ua/#/search-private-performer», приватний виконавець Клименко Р.В. здійснює примусове виконання рішень у виконавчому окрузі м. Києва.
Втім, згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 14.06.2001р., зареєстрованим місцем проживання позивача є:  АДРЕСА_1 .
Факт реєстрації та проживання позивача - ОСОБА_1 за вказаною адресою підтверджується довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комунар» від 20.03.2021р.
До того ж, судова колегія звертає увагу на те, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додав виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. від 05.10.2020р. №58771, у якому вказано, що адресою реєстрації позивача          є АДРЕСА_3 , а місце проживання: АДРЕСА_4 .
Згідно з п.2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» від 29.06.1999р. №1172, для одержання виконавчого напису додається: оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Відтак, єдиним документом, на підставі якого приватний нотаріус, який вчиняв виконавчий напис, міг встановити і зазначити у виконавчому написі адресу боржника (позивача у справі) є саме кредитний договір від 11.07.2012р. №2000103074, що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк», у якому зазначена адреса позивача відміна ніж та, яка зазначена у виконавчому написі адреса проживання. 
Варто зауважити, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не встановлює відповідних обставин, адже не викликає особу, не спілкується з нею та не отримує від неї жодної інформації. 
Доказів внесення сторонами змін до зазначеного вище кредитного договору стосовно адреси фактичного проживання ОСОБА_1 відповідачем та третіми особами не надано. Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження того, що вищезазначена адреса піддавалась перевірці на предмет її достовірності.
Колегія суддів зауважує, що ані відповідачем - приватним виконавцем, ані третьою особою - кредитною установою не наведено будь-якого джерела відомостей щодо вищезазначеної адреси фактичного місця проживання боржника: АДРЕСА_4 , що ставить під сумнів достовірність даних про місце проживання позивача у м. Києві, зазначених у виконавчому написі нотаріуса.
Наявні матеріали у даній справі не містять жодного доказу щодо підтвердження інформації, зазначеної в оскаржуваних постановах, що боржник мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . Так, кредитний договір та будь-який інший документ, не вказують на можливе місце проживання позивача в м. Києві на момент подання заяви про примусове виконання виконавчого напису.
Наведене є підставою для висновку про те, що на момент відкриття виконавчого провадження, приватний виконавець не володів достовірною інформацією про фактичне проживання боржника за вказаною адресою у м. Києві, оскільки стягувач до заяви не додав підтверджуючих документів, з яких би чітко вбачалось, що боржник проживає (перебуває) за вказаною адресою в м. Києві.
У свою чергу, висновок суду 1-ї інстанції про те, що стягувач наділений правом вибору місця виконання рішення, а законодавство не покладає на виконавця обов`язку здійснювати перевірку місця проживання боржника до відкриття виконавчого провадження, колегія суддів відхиляє з наступних підстав.
Як зазначалось вище, у спірних відносинах належним місцем виконання є місце проживання або перебування боржника, або місце знаходження його майна. 
Відповідно до ч.ч.1,6 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Як вбачається зі змісту положень ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. №1382-IV:
- вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати;
- місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;
- місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;
- документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;
- реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Так, ч.1 ст.6 Закону №1382-IV, встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.
Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (ч.10 ст.6 Закону №1382-IV).
У відповідності до ч.17 ст.9 Закону №1382-IV, особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.
Отже, саме зареєстроване місце проживання фізичної особи має визначальне значення для цілей визначення місця виконання виконавчого документа.
Як уже було зазначено вище, положеннями Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна (ч.1 ст.24 Закону). Водночас, визначення місця проживання та місця перебування наведено у Законі №1382-IV, відповідно до якого місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Виходячи зі змісту положень ст.6 Закону №1382-IV, місце проживання підлягає обов`язковій реєстрації, тобто Закон №1382-IV пов`язує місце проживання особи насамперед із зареєстрованим місцем проживання. Таким чином, факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. 
Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, але у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, виходячи з положень ч.10 ст.6 Закону №1382-IV, є офіційною адресою, а отже, особа правомірно очікує, що за цією адресою з нею буде вестися офіційне листування, а також вчинятимуться й інші юридичні дії, що пов`язані з місцем її проживання.
З огляду на викладене, можна дійти висновку про те, що відкриття виконавчого провадження у виконавчому окрузі, до якого належить зареєстрована адреса місця проживання боржника (позивача у справі), відповідатиме принципу юридичної визначеності, вимогам, установленим ч.2 ст.2 КАС України та вимогам ст.24 Закону №1404-VIII.
Що стосується місця проживання боржника, яке незареєстроване у встановленому законом порядку, колегія суддів виходить з того, що таке місце проживання боржника, в силу відсутності в нього офіційного характеру, має бути повідомлено самим боржником (що відповідатиме принципу вільного вибору місця проживання, встановленому Законом №1382-IV) або підтверджено належним чином з урахуванням принципу офіційного з`ясування обставин, оскільки просте зазначення будь-якої адреси без перевірки відповідних обставин не робить цю адресу саме адресою місця проживання особи у розумінні Закону №1382-IV.
Враховуючи, що зазначені у виконавчому написі нотаріуса місце проживання боржника та фактичне місце реєстрації боржника відрізняються та територіально знаходяться у межах різних виконавчих округах, беручи до уваги, що відомості про місце проживання позивача у м. Київ не підтверджені тими документами, які надавалися стягувачем разом із заявою про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів вважає, що в цьому випадку приватний виконавець був зобов`язаний скористатися правом, наданим ч.5 ст.24 Закону №1404-VIII та здійснити перевірку відомостей щодо місця проживання боржника або місця знаходження його майна.
Відсутність прямого обов`язку приватного виконавця перевіряти адресу проживання боржника не спростовує необхідності дотримання виконавцем принципів верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, які визначені ч.1 ст.4 Закону №1403-VIII та кореспондуються з положеннями ч.2 ст.2 КАС України, на відповідність яким суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.
Надаючи оцінку судовому рішенню першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що не з`ясування адреси проживання боржника може мати наслідком порушення прав боржника, що виражатиметься у штучному створенні перешкод для вчинення боржником дій, зазначених у ст.19 Закону №1404-VIII. Відсутність прямої вказівки в Законі на обов`язок виконавця перевіряти місце проживання боржника не повинна слугувати інструментом ймовірних порушень прав боржника з боку суб`єкта владних повноважень.
Отже, визначення місця виконання виконавчого документа щодо позивача (як фізичної особи-боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон №1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.
До того ж, аналогічний правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 15.07.2021р. у справі №380/9335/20.
Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, а також через призму згаданого вище правового висновку Верховного Суду, колегія суддів констатує, що відповідач, ухваливши спірні постанови за повідомленим місцем проживання боржника (позивача у справі), яке не є її зареєстрованим місцем проживання, й за відсутності належного підтвердження того, що остання має чи будь-коли мала майно на території м. Києва чи фактично там проживала, діяв неправомірно, що, у свою чергу, не враховано судом  1-ї інстанції.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими і свідчать про невідповідність висновків суду 1-ї інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж  Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Одночасно, колегія суддів також вважає за необхідне вирішити питання стосовно розподілу судових витрат, та з врахуванням приписів ст.ст.132,139 КАС України, доходить висновку про те, що оскільки апеляційним судом фактично задоволено апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_1 та її позов, то відповідно, і судовий збір, сплачений нею за подачу адміністративного позову та апеляційної скарги, також підлягає стягненню з відповідача на її користь.
Таким чином, враховуючи вказані вище обставини та приписи ст.ст.132,139 КАС України, судова колегія вважає за необхідне стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. на користь позивача сплачений нею за подання адміністративного позову та апеляційної скарги судовий збір у загальному розмірі 2270 грн. (908 грн. + 1362 грн.). 
Керуючись ст.ст.139,308,310,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021р. - скасувати та ухвалити нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко Романа Васильовича від 29.12.2020р. про відкриття виконавчого провадження, винесену у межах виконавчого провадження №64010430.
Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко Романа Васильовича від 29.12.2020р. про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, винесену у межах виконавчого провадження №64010430.
Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко Романа Васильовича від 10.03.2021р про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію пенсію та інші доходи боржника, винесену у межах виконавчого провадження №64010430.
Сягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко Романа Васильовича (вул. Поправки Юрія, 6, офіс 31, м. Київ, 02094) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання адміністративного позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 2270 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 15.09.2021р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова  

                                                                                                                   В.О. Скрипченко