УХВАЛА

19 серпня 2021 року 
м. Київ

cправа №  906/981/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакової І.В., Колос І.Б.,
за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:
позивача - Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач, скаржник) - Лисенка В.О. (адвокат),
відповідача - Комунального підприємства теплозабезпечення (далі - Підприємство, відповідач) - не з`явилися, 

розглянув касаційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України",

на рішення Господарського суду Житомирської області від 23.12.2020 (суддя Машевська О.П.) та
постанову  Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.04.2021 (головуючий    - суддя Розізнана І.В., судді: Василишин А.Р., Мельник О.В.)

у справі №    906/981/19

за позовом АТ "НАК "Нафтогаз України"
до Комунального підприємства теплозабезпечення
про стягнення 27 891 281,90 грн (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог від 14.02.2020 за №14/4-1036-20),

ВСТАНОВИВ:

АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до суду з позовом до Комунального підприємства теплозабезпечення про стягнення основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат за договором постачання природного газу від 12.09.2017 №5065/1718-ТЕ-10.

Позов мотивовано тим, що відповідач порушив умови договору від 12.09.2017 №5065/1718-ТЕ-10 щодо здійснення своєчасного остаточного розрахунку за фактично переданий газ, наслідком чого стало право позивача щодо застосування договірної відповідальності у формі пені та платежів згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 23.12.2020 закрито провадження у справі у частині стягнення основного боргу в сумі 18 813 856,83 грн, повернуто АТ "НАК "Нафтогаз України"    з Державного бюджету України судовий збір на суму 514    848,43грн, сплачений у загальній сумі 651    009,81    грн платіжним         дорученням від 12.09.2019 №    7008418.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 23.12.2020, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.04.2021: позов задоволено частково; зменшено розмір пені на 50% із суми 3  024 022,24    грн до суми 1 512  011,12    грн; стягнуто з Комунального підприємства теплозабезпечення на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 1 512 011,12грн пені, 1 821 610,91грн 3% річних, 3 281 510,56 грн інфляційних втрат, 121 907,16 грн судового збору; відмовлено у стягненні пені на суму 1  512 287,13грн, 3% річних на суму 280 361,03 грн та інфляційних втрат на суму 669  644,32 грн.

Не погодившись із рішенням судів попередніх інстанцій, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 23.12.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.04.2021 у справі №906/981/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 1512287,13 грн - пені, 280 361,03 грн - 3% річних, 669 644,32 грн - інфляційних втрат; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" до Комунального підприємства теплозабезпечення щодо стягнення вказаних сум                   задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Верховного Суду від 16.07.2021 відкрито касаційне провадження у справі №906/981/19 за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)  та призначено її розгляд на 19.08.2021.

На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі АТ "НАК "Нафтогаз України" зазначає, що не погоджується з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог у зв`язку зі зменшенням судом розміру пені, вважає, що рішення в цій частині прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 549-552, 599,625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині.

При цьому, скаржник із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує, що суди попередніх інстанцій застосували норми матеріального права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного: 

-  у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 стосовно того, що при вирішенні питання щодо можливості зменшення неустойки, суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін;

- у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/3657/18 де зазначено, що встановлений постановою Кабінету Міністрів України №    256 від 04.03.2002 порядок не передбачає зміну порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами, а встановлює виключно порядок зарахування отриманих відповідачем бюджетних коштів на рахунки кредитора, тому порушення державою обов`язку перед надавачами послуг щодо розрахунків не звільняє останніх від відповідальності перед постачальниками енергоносіїв за прострочення виконання договірних зобов`язань.

Комунальне підприємство теплозабезпечення 29.07.2021 направило на адресу Верховного Суду засобами поштового зв`язку відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач, посилаючись на необґрунтованість викладених у касаційній скарзі доводів, зазначає, що оскаржувані судові рішення є законними, оскільки вони прийняті з урахуванням вказівок Верховного Суду на підставі належних та допустимих доказів, при правильному правовому обґрунтуванні висновків, що наведені у вказаних рішеннях, повному та всебічному з`ясуванні обставин справи та з дотриманням норм матеріального та процесуального права; просить відмовити АТ  "НАК "Нафтогаз України" у задоволенні касаційної скарги у повному обсязі, залишити без змін оскаржувані рішення та постанову судів попередніх інстанцій.   

Касаційне провадження щодо розгляду цієї скарги здійснюється з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

У судовому засіданні 19.08.2021 представник позивача зазначив про необхідність врахування правових висновків Верховного Суду викладених у постанові від 15.06.2021 у справі №920/504/18.

Дослідивши доводи касаційної скарги, відзиву, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, усне клопотання позивача щодо врахування висновку Верховного Суду, викладеного у справі №920/504/18, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №      906/981/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах  Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №    908/1453/14, від 12.03.2019 у справі № 910/3657/18 то Верховний Суд зазначає таке.

Суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Отже, предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у справі №    906/981/19 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Предметом касаційного оскарження є незгода АТ "НАК "Нафтогаз України" з рішеннями судів попередніх інстанцій у частині відмови йому у стягненні 1    512    287,13 грн - пені, 280 361,03 грн - 3% річних, 669 644,32 грн - інфляційних втрат. В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржується жодною із сторін, а відтак Верховним Судом не переглядається.

Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема, з такого:
-    Комунальне підприємство 21.04.2020 подало докази на підтвердження повного погашення станом на 17.04.2020 основного боргу у сумі 18813856,83грн за Договором №5065/1718-ТЕ-10. АТ "НАК "Нафтогаз України" у поясненні від 16.05.2020 підтвердив, що станом на 04.05.2020 заборгованість відповідача за основним боргом у сумі 18    813    856,83 грн за Договором №    5065/1718-ТЕ-1 відсутня;
-    у зв`язку з погашенням основного боргу, по суті місцевим судом розглядалися вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" про стягнення з Комунального підприємства 3    024    298,25    грн пені, 2    101    971,94грн 3% річних та 3    951    154,88    грн інфляційних втрат в редакції заяви про зменшення розміру позовних вимог від 14.02.2020 за №14/4-1036-20;
-    розрахунок за послуги з розподілу природного газу на підставі Порядку №    256 є розрахунком за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. При цьому, Порядком №256 фактично визначено інший порядок розрахунків за поставлений природний газ (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), ніж передбачений сторонами в договорі;
-    відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків у частині, яка сплачується за рахунок субвенцій, тому як державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), що, по суті, усуває відповідача від виконання зобов`язання в частині гарантованих державою та, як наслідок, унеможливлює застосування до нього наслідків неналежного виконання зобов`язання;
-    частину вартості отриманого природного газу відповідач оплатив за рахунок фінансування пільг і субсидій населенню згідно з Порядком № 256, а решту згідно з Порядком №217 та власними коштами;
-    суд першої інстанції здійснив власний перерахунок заявлених позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оформивши його додатком до цього рішення. Суд апеляційної інстанції, перевіривши здійснений розрахунок суду першої інстанції, погодився з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" є обґрунтованим на суму 1    821    610,91грн 3% річних та 3    281    510,56    грн інфляційних втрат, що нараховані виключно на прострочену суму заборгованості, що погашалось власними коштами Комунального підприємства та на підставі порядку №217, а позовні вимоги на суму 280    361,03грн 3% річних та на суму 669    644,32 грн інфляційних втрат є необґрунтованими, оскільки нараховані на суми заборгованості, що погашалась шляхом виділення виробнику теплової енергії державної субвенцій згідно з Порядком №256 в редакції, чинній з 01.01.2018 на часткове покриття його витрат на виробництво енергоносіїв пільговим споживачам у жовтні - грудні 2017 року та січні - лютому 2018    року;
-    Комунальне підприємство у клопотанні від 23.12.2020 просить зменшити розмір сум пені, 3% річних та інфляційних втрат; 
-    вирішуючи питання щодо зменшення розміру пені на 50 %, тобто до 1    512    011,12 грн, суди врахували ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором (повне погашення суми боргу відповідачем), складну ситуацію у державі та її економічне становище, а також обставини, на які послалося Комунальне підприємство у Клопотанні про зменшення пені від 23.12.2020, які свідчать про їх винятковість; недоведеність позивачем понесених збитків, пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором; нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних слугує компенсацією позивачеві негативних наслідків, пов`язаних з порушенням відповідачем умов договору, а стягнення з відповідача пені в повному обсязі, призведе до невиправданого та надмірного збагачення позивача; позивач не навів суду переконливих аргументів і не надав суду відповідних доказів, які би слугували підставою для перегляду розміру стягнутої судами суми пені.

Щодо підстав зменшення судами попередніх інстанцій заявленого позивачем до стягнення розміру пені на 50% за клопотанням відповідача відповідно до положень статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України Суд зазначає таке.

Постановою Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, на висновки якої щодо застосування норм статей 551 ЦК України та 233 ГК України посилається скаржник, залишено без змін рішення господарського суду Запорізької області від 25.05.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.07.2017 у справі № 908/1453/14. При цьому Верховний Суд зазначив, що "суд першої інстанції, врахувавши фінансовий стан позивача та відповідача, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що в даному випадку суд не може надати перевагу відповідачу, враховує, зокрема, наявність заборгованості позивача по заробітній платі та податковий борг. Отже, з`ясувавши всі обставини справи та взявши до уваги майновий стан обох сторін, суди попередніх судових інстанцій дійшли правомірного висновку, що в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені". 

Однак з огляду на підстави зменшення розміру пені, якими керувалися суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані рішення, постанова Верховного Суду у справі №    908/1453/14 ухвалена хоча й за правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у цій справі (у частині стягнення розміру пені), але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у цій справі № 906/981/19, тобто зазначена справа №    908/1453/14 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками (в частині стягнення пені), що свідчить про неподібність правовідносин у них. 

Тобто, у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

Верховний Суд звертає увагу на те, що питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій та розміру на який зменшується розмір штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії. 

Близька за змістом правова позиція зменшення розміру неустойки є послідовною та викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 26.07.2018 у справі №  924/1089/17, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі №  908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №  904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі № 917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 27.01.2020 у справі №  916/469/19, від 04.02.2020 у справі №  918/116/19 від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №  910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 тощо.

Висновок судів попередніх інстанцій щодо застосування до спірних правовідносин статті 233 ГК України, статті 551 ЦК України відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі №    910/1175/19 щодо передбаченого статтею 233 ГК України, статтею 551 ЦК України права суду на зменшення пені, яке може бути реалізоване судом у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аргументи скаржника стосовно того, що суди, зменшуючи розмір належних до сплати штрафних санкцій, не оцінили, чи є цей випадок винятковим, Верховний Суд відхиляє, оскільки з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені у статті 300 ГПК України, вважає, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме у цьому випадку суди попередніх інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій застосували статтю 233 ГК України без урахування висновку щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 справі №    908/1453/14, є безпідставними, оскільки у цій справі та у справі, на яку посилається скаржник, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням статті 233 ГК України, а у зв`язку з наявністю різних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку в межах своїх дискреційних повноважень.

Щодо доводів скаржника про стягнення 3% річних та інфляційних втрат та про те, що встановлений постановою Кабінету Міністрів України №    256 від 04.03.2002 порядок не передбачає зміну порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами, враховуючи постанову Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №920/504/18, Верховний Суд зазначає таке.

Відсутні підстави вважати, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі зроблені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №910/3657/18, оскільки у даній справі та у справі, на яку посилається скаржник, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права, а у зв`язку з наявністю різних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку. Крім того, у цій справі (№    910/3657/18) рішення попередніх судових інстанцій були скасовані Верховним Судом повністю з передачею справи на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях. Слід також зазначити, що за результатами нового розгляду цих справ фактично-доказова база в них може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів зі справи, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки в ній.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 викладено правовий висновок стосовно того, що, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків.

Отже, у разі здійснення теплопостачальною організацією розрахунків за отриманий у гарантованого постачальника природний газ за рахунок субвенцій з державного бюджету на підставі спільних протокольних рішень, підписаних між постачальником, споживачем природного газу та іншими учасниками розрахунків з боку держави, застосування до відповідача-споживача відповідальності за порушення грошового зобов`язання з оплати вартості поставленого газу в порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді 3% річних та інфляційних втрат є можливим у випадку, якщо відповідач здійснив оплату отриманих ним з державного бюджету коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями.

Підставою для стягнення з відповідача нарахувань, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, та застосування до нього штрафних санкцій (пені) у погодженому у договорі поставки розмірі за порушення грошового зобов`язання, може бути наявність у відповідача, як споживача природного газу, суми основного боргу за розрахунками за отриманий від позивача природний газ, яка не була предметом регулювання спільних протокольних рішень та несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів (висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 23.09.2019 у справі №908/885/18).

З аналізу вищевикладеного випливає, що для застосування наслідків порушення грошових зобов`язань, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплату придбаного природного газу було здійснено поза межами порядку і строків, встановлених Порядком № 256.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №    911/1492/20.

Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №    920/504/18, то суд касаційної інстанції зазначає, що названою постановою Верховний Суд скасував рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 у справі №  920/504/18 з передачею справи на новий розгляд до Господарського суду Сумської області. При цьому, як вбачається зі змісту постанови у справі №    920/504/18, підставою для направлення справи на новий розгляд була, зокрема, необхідність встановлення порядку сплати коштів на суму 55    000    000,00    грн, сплачену згідно з платіжним дорученням від 30.01.2018 №3, а саме встановлення чи на підставі спільного протокольного рішення чи ні вона була сплачена. 

З огляду на викладене, Верховний Суд зазначає, що передача справи №    920/504/18 на новий розгляд з мотивів наведених у ній не означає остаточного вирішення спору у такій справі, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду, що за встановлених у справі №960/981/19 обставин не надає обґрунтованих підстав для виходу суду касаційної інстанції за межі вимог касаційної скарги та врахування висновку викладеного у постанові Верховного Суду  від 15.06.2021 у справі №    920/504/18, згідно з положеннями частини четвертої статті 300 ГПК України.

Зі змісту оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій вбачається, що судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18, та у постанові суду апеляційної інстанції міститься посилання на названу постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Постанова суду апеляційної інстанції також має посилання на  постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 23.09.2019 у справі № 908/885/18.

Тобто, ухвалюючи оскаржувані рішення у цій справі, суди попередніх інстанцій застосували норми права з урахуванням  висновків щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №  924/296/18.

Таким чином, у контексті наведеного Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у справі №    906/981/19 прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №    908/1453/14, від 12.03.2019 у справі № 910/3657/18, оскільки відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження прийнятого у справі судового рішення, є подібними.  

З огляду на викладене, приймаються доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу.

Верховний Суд зауважує, що, обираючи підстави касаційного оскарження, скаржник не зазначав про порушення судом апеляційної інстанції норми процесуального права, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, як на підставу для касаційного оскарження, зокрема щодо порушень порядку надання, отримання, оцінки доказів у суді першої та апеляційної інстанцій.

У справі, яка розглядається, судом апеляційної інстанції надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, у силу приписів статті 300 ГПК України (в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги) суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (близький за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом Верховний Суд переглядає справу в межах усіх доводів касаційної скарги та з урахуванням установлених у справі конкретних обставин і не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією з основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, відзиві і матеріали справи, зважаючи на зміст спірних правовідносин, суть спору Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Житомирської області від 23.12.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.04.2021  у справі № 906/981/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова

Суддя                                                                                           І. Булгакова

Суддя                                                                                           І. Колос