ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/3399/20                                        Головуючий суддя І інстанції Попов О. Г.
Провадження № 22-ц/818/2643/21                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з трудових відносин про виплату заробітної плати

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого        Яцини В.Б.
суддів колегії        Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Попова О.Г., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «ЛКМЗ» в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача на його користь: заборгованість із заробітної плати в сумі 1298,83 грн; суму невиплаченої вихідної допомоги в розмірі 19260,69 грн; середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні із розрахунку станом на день ухвалення рішення; моральну шкоду в сумі 20000 грн; витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2200 грн; судовий збір в сумі 840,80 грн. Зазначив, що він перебував у трудових правовідносинах з відповідачем ТОВ «ЛКМЗ» з 16.03.2005 по 02.06.2020 (наказ №344 від 02.06.2020), працював начальником караулу ВЧПО ТОВ «ЛКМЗ» з добовим режимом роботи з 07.30 ранку до 07.30 ранку наступного дня. З посади його було звільнено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією умов колективного трудового договору. Станом на 27.08.2020 заборгованість по заробітній платі складала 23276,36 грн, в т.ч. компенсація за невикористану відпустку – 1757,14 грн. Сума невиплаченої вихідної допомоги складає 19260,69 грн. Його та його представника неодноразові звірення до ТОВ «ЛКМЗ» про проведення розрахунку при звільненні та щодо заборгованості по заробітній платі, - залишилися без відповіді.
Оскільки відповідач на час звільнення не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, вважав, що ТОВ «ЛКМЗ» зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 03.06.2020 – з дня, наступного за днем звільнення, по день прийняття рішення судом. Також зазначив, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди. В період затримки виплати заробітної плати він захворів, його було госпіталізовано і з 15 червня по 25 червня 2020 року він перебував на лікуванні у стаціонарному відділенні № 1 Комунального некомерційного підприємства «Лозівське територіальне медичне об`єднання». Йому були потрібні кошти на ліки, здачу аналізів, обстеження, дієтичне харчування, на що він був змушений запозичувати кошти у родичів та знайомих. До цього часу він не має можливості розрахуватися в зв`язку з затримкою розрахунку з ним ТОВ «ЛКМЗ». Крім того, внаслідок порушення відповідачем його законних прав, а саме невиплати йому заробітної плати, було порушено звичний для нього уклад життя, що завдало йому моральних страждань, які виразилися в постійних переживаннях. На його утриманні знаходиться малолітній син ОСОБА_2 , 2011 року народження, який окрім батьківської уваги потребує створення для нього відповідних умов проживання, харчування, розвитку та оздоровлення. Його непрацездатні батьки також потребують від нього як фізичної, так і матеріальної допомоги. Отже, неотримання коштів від ТОВ «ЛКМЗ» зумовило значну зміну способу його життя, він був змушений докладати додаткові зусилля для утримання своєї сім`ї, що принижувало його гідність.
Представник відповідача ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечувала частково. Також надала відзиви на позовну заяву, в якому зазначила, що позивачем порушено вимоги п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та під час уточнення позову позивачу необхідно доплатити судовий збір за всі вимоги відповідно до ціни позову. Просила суд узяти до уваги правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц. Щодо суті позовних вимог зазначила, що позивач працював на підприємстві до 02.06.2020 і підприємство внаслідок фінансової неможливості не змогло розрахуватись у повному обсязі з позивачем в день його звільнення в порядку, визначеному ст. 116 КЗпП України. Не заперечує, що станом на 12.01.2021 заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 1298,83 грн., сума невиплаченої вихідної допомоги – 19260,69 грн. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди зазначила, що ця вимога у вказаному розмірі з підстав, вказаних у позові, не доводиться належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами. Вважає, що під час нарахування середнього заробітку за час затримки необхідно брати графік роботи підприємства в режимі неповних робочих днів, закріплений у наказі № 271 від 30.09.2019. Також просила урахувати те, що з моменту звільнення з роботи підприємство періодично виплачує частинами позивачеві заборгованість із зарплати.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 січня 2021 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ТОВ «ЛКМЗ» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди.
Стягнуто з ТОВ «ЛКМЗ» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : - заборгованість із заробітної плати в сумі 1298 грн 83 коп. та суму невиплаченої вихідної допомоги в розмірі 19260 грн 69 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України; - середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 61245 грн 36 коп.; - моральну шкоду в сумі 3000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «ЛКМЗ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2200 гривень, а також судовий збір в сумі 698 гривень 58 копійок.
Стягнуто з ТОВ «ЛКМЗ» на користь держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 коп.
В апеляційній скарзі ТОВ «ЛКМЗ» просить рішення суду першої інстанції частково скасувати та зменшити розмір стягнення з ТОВ «ЛКМЗ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 1243,20 грн, з утриманням з цієї суми відповідних податків та інших обов`язкових платежів. Відмовити ОСОБА_1 у стягненні моральної шкоди повністю.
Підприємство заперечує проти стягнення з нього середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 61245,36 грн, вважає, що вказана сума є неспівмірною із можливими збитками позивача, оскільки відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і тому для визначення розміру відповідальності необхідним є встановлення розміру майнових втрат, яких зазнав позивач у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Зазначено, що відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя (п. 94.5). Враховуючи викладене, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, складає – 1243,20 грн.
Послались на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що Підприємство протягом усього часу з моменту звільнення позивача і до ухвалення рішення суду, сплачувало щотижня двічі на тиждень заробітну плату нараховану позивачеві, погашаючи заборгованість. Так, протягом періоду з 02.06.2020 по 12.01.2021 Підприємством виплачена позивачеві заборгованість по зарплаті – 32466,59 грн, і на час ухвалення рішення суду борг становив – 1298,83 грн, про що в матеріалах справи свідчать довідки Підприємства, копії платіжних доручень та витяги із зведених відомостей про здійсненні виплати зарплати ЛКМЗ.
Зауважили, що позивачем не доведено наявність підстав для стягнення на підставі ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 61245,36 грн, а також не доведено, що відповідачем завдано позивачеві моральну шкоду.
Вказали, що із присуджених сум підлягають відрахуванню обов`язкові платежі.
ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Вважає, що рішення районного суду ухвалене на підставі повного і всебічного вивчення обставин даної справи, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. Рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи по суті. Таким чином, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір позовних вимог, без повідомленням учасників справи. 
За нормою ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
З огляду на те, що рішення районного суду оскаржене лише в частині стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, то в іншій частині воно не переглядається апеляційним судом відповідно до норми ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
За правилом п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає не у повному обсязі.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, що не оспорювалося сторонами та підтверджено копією трудової книжки позивача.
02 червня 2020 року позивача, який перебував на посаді начальника караулу ВЧПО ТОВ «ЛКМЗ», звільнено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією товариства умов колективного трудового договору.
Згідно з довідкою ТОВ «ЛКМЗ» від 11.01.2021 станом на 11.01.2021 заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складає 1298,83 грн, сума невиплаченої вихідної допомоги – 19260,69 грн.
Відповідно до розрахунку при звільненні № 00000000167 від 15.06.2020 працівника ОСОБА_1 за період з 01.04.2020 по 31.05.2020 загальний дохід за квітень-травень становить 15951,30 грн, відпрацьовано 30 днів, 318 годин, 58 календарних днів; середньогодинна заробітна плата складає 50,16 грн.
Згідно з копіями табелів обліку використання робочого часу позивач працював у ТОВ «ЛКМЗ» з добовим режимом роботи з 7-30 год. ранку до 07-30 годин ранку наступного дня, по 22 години за добу.
За період з 03.06.2020 по 11.01.2021 року кількість робочих діб складає: червень – 7, липень – 7,5, серпень – 8, вересень – 7,5, жовтень – 7,5, листопад – 8, грудень – 7,5, січень – 2,5, всього 55,5 робочих діб.
Таким чином, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає 61245,36 грн (55,5 діб х 22 год. х 50,16 грн. = 61245,36 грн), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.
Між позивачем та адвокатом Дегтярчук І.О. 24.06.2020 було укладено договір про надання правової допомоги по справі.
Позивачем надано детальний опис надання послуг за договором про надання правничої допомоги від 24.06.2020 та додаткової угоди від 10.07.2020.
Згідно квитанції від 28.10.2020, позивачем було сплачено адвокату 2200 гривень за надання професійної правничої допомоги.
При ухваленні оскарженого про часткове задоволення позову рішення районний суд свої висновки мотивував тим, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ними остаточний розрахунок по заробітній платі, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.06.2020, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 11.01.2021, тобто по день прийняття рішення судом.
Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховав характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тривалість судових процесів, спрямованих на відновлення порушених прав та законних інтересів позивача, засади розумності, співмірності, справедливості та вважав за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000 грн.
Суд вважав достатньою та обґрунтованою суму витрат на правничу допомогу в розмірі 2200 грн., що є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а тому на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені судові витрати за надання професійної правничої допомоги.
Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з такими висновками районного суду.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці».
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до абз. 1 п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.
Відповідно до абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі – Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до змісту п.п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Проте, суд погоджується із доводами скарги про те, що у цій справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню висновки щодо застосування ст. 117 КЗпП України, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, відповідно до якої суд зменшує розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказана правова позиція була сформульована при аналогічних обставинах справи, пов`язаних з розглядом трудового спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, який врегульований ст. 117 КЗпП України. Той факт, що у даній справі відповідач, на відміну від справи, яка розглядалася касаційним судом, не перебуває у стані ліквідації, вказаного висновку не спростовує, оскільки ці обставини у даному випадку не є суттєвими у розумінні норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України, де визначальними є зміст спору, який врегульований однаковими нормами матеріального права. Причини невиплати остаточного розрахунку при звільненні мають враховуватися суду відповідно до загальних принципів цивільного законодавства, розумності, добросовісності та справедливості, - при визначення розміру штрафних санкцій, визначених згаданою нормою ст. 117 КЗпП України. Касаційним судом була сформульована правова позиція щодо необхідності застосування принципу пропорційності у спорах, які виникли з передбачених ст. 117 КЗпП України, що є визначальним для визначення аналогічного характеру спору та для її застосування.
За змістом статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц), у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.
При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.
Велика Палата у зазначеній вище постанові у контексті змісту норми ст. 117 КзПП України також зазначила, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п. 91; 91 п. 1, 2, 3, 4 постанови).
Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тому, з урахуванням розміру простроченої заборгованості роботодавця, ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат позивача, поступове добровільне погашення відповідачем наявної заборгованості, колегія суддів з урахуванням вказаного принципу пропорційності, а також загального принципу цивільного законодавства – справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) вважає за необхідне зменшити розмір присудженої судом передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності за затримку розрахунку при звільненні до суми основного зобов`язання, тобто до суми заборгованості за заробітною платою 1298,83 грн.
Суд не вбачає підстав для зменшення такої компенсації до суми, які б працівник міг сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, оскільки у цій справі дій працівника були добросовісними та не були спрямовані на умисне штучне збільшення розміру компенсаторних виплат, а тому в цій частині посилання у доводах скарги на згадані висновки ВП ВС у справі № 761/9584/15-ц не є релевантними до обставин цієї справи і з цих підстав відхиляються судом апеляційної інстанції.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Так, оскільки судом було вірно встановлено, що трудові права ОСОБА_1 були порушені несвоєчасністю виплати належним йому грошових коштів, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на недоведеність завдання позивачу моральної шкоди.
Відповідачем в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було спростовано висновок районного суду щодо присудженої суми відшкодування.
Відповідно до висновку Верховного Суду висловленого у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц : «...Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів…
… Таким чином, якщо особа відшкодовує (виплачує, надає) на користь фізичної особи моральну шкоду, така особа виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок зі суми такого доходу.»
Зазначене свідчить про те, що у рішенні суду стягнуті суми зазначаються без відрахування обов`язкових платежів і зборів, їх обрахунок і утримання є обов`язком податкового агента.
З огляду на те, що при ухваленні рішення в оскарженій частині районним судом не було в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, колегія суддів на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює оскаржуване рішення.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» – задовольнити частково.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 січня 2021 року – змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.
Зменшити розмір стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» (місце знаходження: Харківська область, м. Лозова, вул. Свободи, буд. 24, код ЄДРПОУ 32565419) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 1298 (тисяча двісті дев`яносто вісім) гривень 83 копійок, з утриманням з цієї суми відповідних податків та інших обов`язкових платежів.
В іншій частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 30 липня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        А.В. Котелевець.

                                                                       О.М. Хорошевський.