Єдиний унікальний номер 225/217/21 
Номер провадження 22-ц/804/1807/21        

                                                                ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 липня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючого-судді Мірути О.А.,
суддів: Кішкіної І.В., Хейло Я.В.,
за участю секретаря судового засідання – Цимбала Д.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 225/217/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу на ухвалу Дзержинського міського суду Донецької області від 11 травня 2021 року (суддя Мигалевич В.В.),

         ВСТАНОВИВ :

15 січня 2021 року до Дзержинського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивач просить розірвати шлюб з відповідачем.
Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 11 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_1 , що відповідно до положень ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.
Залишаючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною позивача не зазначено будь-яких доказів, що підтверджують ту обставину, що останньою відомою адресою проживання саме відповідача ОСОБА_2 , є - АДРЕСА_1 .
З вказаною ухвалою не погодилась позивач ОСОБА_1 та оскаржила її в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що викладене в оскаржуваній ухвалі суду від 11.05.2021 року є невмотивованим, оскільки нею в позові та в клопотанні про усунення недоліків зазначалося, що подружжя проживало разом за місцем реєстрації позивача, в АДРЕСА_2 , де вона була зареєстрована з 20.06.2012 року , що підтверджується відміткою в її паспорті. У зв`язку з тим, що спільне життя у подружжя не склалося з квітня 2018 року сторони почали проживати окремо.
Також посилається на ст.60 ЗУ «Про міжнародне приватне право», а тому вважає, наявні всі підстави для того, щоб укладений між сторонами шлюб, який наразі має виключно лише формальний характер – розірвати. В даному випадку розірвати шлюб, з чоловіком, з яким не ведеться спільне господарство та втрачено будь-який зв`язок, є законним волевиявленням, у вирішенні якого власному підданому. В даному випадку, як громадянці України, має сприяти держава, а не навпаки, залишати позов без розгляду у випадку, коли нормами закону прямо передбачено задоволення такого позову.
    Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
У судове засідання позивач, представник позивача ОСОБА_3 не з`явились, про дату, час і місце розгляду цієї справи повідомлені апеляційним судом належним чином, надіслали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції». 
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
У відповідності до ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із положеннями частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно частини 4 статі 10 ЦПК України суд повинен застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, відповідно до частини 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статі 2 ЦПК України).
При здійсненні правосуддя у цивільних справах, суд першої інстанції повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення протягом розумного строку, не порушуючи при цьому строки, встановлені законом, вирішувати справи із неухильним і точним дотриманням норм матеріального та процесуального права з метою ухвалення законних і обґрунтованих судових рішень.
Відповідно до частини І статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з частиною 9 статті 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідомо, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду першої інстанції зазначила останнє відоме їй місце проживання відповідача: АДРЕСА_2 . 
На виконання приписів частини 6 статті 187 ЦПК України, ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області 09 березня 2021 року, судом витребувано з Державної міграційної служби України інформацію, яка міститься в Єдиному державному демографічному реєстрі щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Австралії, народженого в Республіці Індія, м. Нью-Делі, паспорт НОМЕР_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На виконання зазначеної ухвали суду, 06.04.2021 р. Державною міграційною службою України надано відповідь, в якій повідомлено про встановлення відсутності в Єдиному державному демографічному реєстрі інформації щодо громадянина Австралії ОСОБА_5 .
Судом першої інстанції було постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху з підстав порушення вимог статей 175, 187 ЦПК України, а саме в частині не надання позивачем доказів фактичного місця проживання відповідач, та в подальшому залишаючи позовну заяву без розгляду у зв`язку з не усуненням недоліків, суд першої інстанції не врахував положення частини 10 статті 187 ЦПК України. 
Позивач на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху подала до суду клопотання про усунення недоліків, в якому усунула явні недоліки, виклала обставини, якими обґрунтовує свої вимоги та зазначила перелік наявних у неї доказів.
Частинами 6, 10 статті 187 ЦПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Частиною 9 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Як вбачається з заявлених позовних вимог позивач зазначає, що їй не відомо адресу відповідача.
Відповідно до положень ч. 9 ст. 187 ЦПК України передбачено, що якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
Згідно з ч. 10 вказаної статті, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
З викладеного вбачається, що порядок вирішення даного питання, передбачений вимогами ст. 187 ЦПК України, проте судом першої інстанції не дотриманий.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд не повинен був вимагати у сторони надати додаткові докази, а мав лише сприяти у реалізації процесуальних прав, роз`яснивши його права та обов`язки щодо доказування та попередивши про відповідні наслідки на випадок неподання доказів, бо відсутність доказів позбавляє можливості доведення обґрунтованості своїх вимог, але не позбавляє його права на доступ до суду.
При пред`явленні звернення закон покладає на сторону, в даному випадку на позивача, обов`язок зазначити у заяві обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та докази якими вони підтверджуються та якими володіє сторона. Однак, закон не наділяє суд правом на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, або до початку розгляду вирішувати питання щодо доведеності, обґрунтованості чи повноти викладених заявником обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги.
Крім того, згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, відповідно до частини 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статі 2 ЦПК України).
При здійсненні правосуддя у цивільних справах, суд першої інстанції повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення протягом розумного строку, не порушуючи при цьому строки, встановлені законом, вирішувати справи із неухильним і точним дотриманням норм матеріального та процесуального права з метою ухвалення законних і обґрунтованих судових рішень.
Під час вирішення питання про відкриття провадження у справі надмірний формалізм суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване пунктом 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).
У передбачений ухвалою суду про залишення заяви без руху строк, позивач усунула недоліки заяви. Суд першої інстанції на це належної уваги не звернув, неправильно застосував норми процесуального права України, безпідставно припинив розгляд справи, залишивши заяву без розгляду.
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги і в тій частині, що обставини, які полягли в основу залишення позовної заяви без руху, мають розглядатися судом і надаватися їм оцінка під час розгляду справи по суті. 
Європейський суд з прав людини вказав, що при застосуванні процесуальних норм внутрішньодержавним судам належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, безпідставно залишив позовну заяву без розгляду, тому відповідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Дзержинського міського суду Донецької області від 11 травня 2021 року - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження по справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: