ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6221/21 Справа № 199/5100/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
при секретарі - Усик А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, понесених на ремонт домоволодіння, - 
В С Т А Н О В И В: 
               У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат, понесених на ремонт домоволодіння.
               В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у домоволодінні АДРЕСА_1 позивач зареєстрований разом зі своєю дружиною та донькою. Родина мешкає в даному володінні. Ще за життя батька позивача ОСОБА_3 , приблизно з 2002 року, одну частину домоволодіння було віддано в користування молодій родині позивача. За всі ці роки позивачем було зроблено капітальний ремонт не лише своєї частини домоволодіння, а й частини, де мешкав батько позивача, полагоджено крівлю будинку, поставлено євро огорожу, замінено повністю в будинку вікна, двері, вибито скважину та багато іншого. Позивач самостійно сплачував всі комунальні послуги. Було зроблено ремонт за кошти позивача і в тій частині будинку, де мешкав ОСОБА_3 . Як зазначає позивач, ним сплачувались всі ці роки комунальні послуги самостійно.
               До 04.07.2017 року у позивача не було жодних сумнівів, що він успадкує 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак, звернувшись 04.07.2017 року після смерті батька до Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори, йому було повідомлено, що за життя його батько, відповідно до договору дарування від 18.08.2014 року подарував своїй донці, відповідачу по справі, належне йому на праві власності вищевказане домоволодіння. Позивач вказує на те, що відповідач є рідною сестрою позивача, яка ніколи не приймала участі у підтримці вказаного домоволодіння у належному стані.
               Позивач оскаржував до суду вищевказаний договір дарування, однак Рішенням Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2018 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2018 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви про визнання договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 недійсним. 
               При наявності згоди батька позивача на проведення ремонтних робіт, всі ці роки позивач витрачав свої власні кошти на утримання будинку в належному стані. У зв`язку з викладеним позивач просив суд стягнути з відповідача витрати, понесені на ремонт домоволодіння в розмірі 260 781,00 грн.
               Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, понесених на ремонт домоволодіння, відмовлено.
               Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
               Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. 
               У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка просила рішення суду, як законне та обґрунтоване, на її думку, залишити без змін з огляду на безпідставність доводів апеляційної скарги.        
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.
               Судом першої інстанції встановлено, що відповідач по справі є власником домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 18.08.2014 року, укладеному між відповідачем та її батьком ОСОБА_3 . Позивач проживає у будинку з 1994 року як член сім`ї попереднього власника, там зареєстрований. 
               Позивач у даному позові посилається на те, що він проживає у вказаному домоволодінні та ним були понесені витрати на ремонт домоволодіння в загальному розмірі 260 781,00 грн., які просив стягнути з відповідача.
               Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки позивач проживає у спірному домоволодінні, то Законом передбачено його обов`язок щодо утримання вказаного майна, а також з того, що судом не встановлено, що відповідач по справі безпідставно набула майно за рахунок позивача без достатньої правової підстави.
               Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
               Відповідно до зі ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
               Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність угоди з власником будинку (померлим батьком апелянта) щодо проживання його сім`ї в даному будинку та його передачу ОСОБА_1 після смерті батька, є безпідставними, оскільки жодними доказами не підтверджені, натомість за договором дарування від 18.08.2014 року, його батько ОСОБА_3 подарував відповідачці вищевказаний будинок, вказаний договір недійсним визнаний не був.
               Як зазначає і сам позивач, він тривалий час проживає в даному будинку, а тому має обов`язок дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири) та брати участь у витратах по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту, а тому відсутні підстави для ствердження, що відповідачка безпідставно набула майно за рахунок позивача без достатньої правової підстави. 
               Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
               Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
               Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
               Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
               Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.                 Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін. 
               Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, - 
П О С Т А Н О В И В: 
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року — залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               М.М. Пищида

                                                                                       І.Ю. Ткаченко