Номер провадження: 22-ц/813/6738/21 
Номер справи місцевого суду: 947/27151/20
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.06.2021 року                                                                 м. Одеса

               Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                    суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
                       при секретарі: Павлючук Ю.В., 

             за участю: адвоката відповідача ТОВ «Фламенко» - Халдай І.В.,

               переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Халдай Іллі Віталійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фламенко» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Степ-УА», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фламенко», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,  ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу,  -
в с т а н о в и в:
24 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «Степ-Уа», ТОВ «Фламенко», третя особа, яка не заявляє самостійних    вимог щодо  предмету спору, ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 2 612 кв.м., від 21 березня 2011 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ТОВ «Фламенко» із пов`язаними з ним особами не визнаються її права на належне їй прибудоване нежитлове приміщення площею 525,6 кв.м., яке розташовано на окремій земельній ділянці площею 0,1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049 за адресою: АДРЕСА_1 , яке було частиною вбудовано-прибудованого приміщення площею 2 612,0 кв.м.. В свою чергу, ТОВ «Фламенко», не визнаючи права третьої особи    ОСОБА_1 , обґрунтовують наявність у них прав посилаючись на оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 2 612 кв.м., від 21 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А., за реєстровим №657, що був укладений між ТОВ «Фламенко» та ТОВ «Степ-Уа». Вона вважає, що договір купівлі-продажу від 21 березня 2011 року є недійсним, оскільки був укладений всупереч діючої ухвали суду про арешт майна, що було предметом договору, спірний договір є фраудаторним правочином, вчиненим ТОВ «Фламенко» з метою ухилення від виконання рішення суду про витребування у ТОВ «Фламенко» спірного нежитлового приміщення. Крім того, договір купівлі-продажу від 21 березня 2011 року був посвідчений пов`язаним із відповідачами нотаріусом з порушенням ст. 9 Закону України «Про нотаріат» та з порушенням  ст. 377 ЦК України - без зазначення в договорі кадастрового номеру  земельної ділянки, на якій розташована нерухомість та без сплати грошових коштів. 
05 листопада 2020 року адвокат Халдай Ілля Віталійович в інтересах відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фламенко» надав суду відзив на позовну заяву, яким в повному обсязі заперечує проти позовних вимог, оскільки вони є незаконними   і необґрунтованими. Відповідач вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 21.03.2011р. не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам суспільства, його моральним засадам, особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був вчинений у формі, встановленій законом, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивачка ОСОБА_1   не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 21 березня 2011 року і на дату його укладення не мала жодних речових прав на нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 2 612,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, на якій воно знаходиться. Отже, оспорюваним договором купівлі-продажу  від 21 березня 2011 року жодним чином не могло бути порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси позивачки ОСОБА_1 , яка набула права на частину спірного  майна лише 26 лютого 2020 року, у зв`язку з чим заявлені нею позовні вимоги не підлягають задоволенню. 
16 листопада 2020 року від відповідача, ТОВ «Степ-Уа» в особі директора   Горового Семена Євгеновича, надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач повідомив про те, що,  оскільки на спірне майно судом був накладений арешт, ТОВ «Фламенко» не мав права відчужувати майно за оспорюваним договором, та  відповідач не має змоги відповідати за дії колишнього керівника ТОВ «Степ-Уа», оскільки з 2011 року він змінився. Також просив суд розглядати справу без участі представника ТОВ «Степ-Уа».
23 листопада 2020 року від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив відповідача ТОВ «Фламенко» на позов, в якій зазначено про те, що відповідач не заперечував щодо недійсності оспорюваного договору як фраудаторного правочину. Відповідач ухилився від виконання ухвал суду про витребування доказів та зазначено, що відповідач діяв явно недобросовісно укладаючи договір.
Адвокат Івановський Віктор Віталійович в інтересах позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позову заяву.
Представник відповідача, ТОВ «Степ-Уа», до судового засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі.
Адвокат Халдай Ілля Віталійович в інтересах відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фламенко» до судового засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин до суду не надавав.
Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року позовну заяву  ОСОБА_1 до ТОВ «СТЕП-УА», ТОВ «Фламенко», третя особа,  ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено. Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу від 21 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим Ігорем Анатолійовичем, за реєстровим №657, укладеним між ТОВ «Фламенко» та ТОВ «Степ-Уа» та стягнув з ТОВ «Фламенко» на користь ОСОБА_1    судовий збір у розмірі 420, 40 грн. та з ТОВ «Стап-Уа» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420, 40 грн..
В апеляційній скарзі адвокат Халдай Ілля Віталійович в інтересах відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фламенко», просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
  У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ТОВ «Степ-Уа» та третя особа ОСОБА_2 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, у відзиві адвоката Івановського  Віктора Віталійовича в інтересах позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у відзиві адвоката Черкеса Віталія Олександровича в інтересах третьої особи ОСОБА_2 на апеляційну скаргу та додаткові пояснення ОСОБА_3 в інтересах третьої особи  ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Халдай Ілля Віталійович в інтересах відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фламенко», підлягає задоволенню за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної  в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який  не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язано вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору,    виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших  актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість  двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав  та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).
За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 04.11.2008р., залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.03.2009р., у цивільній справі №2-6477/08 (№2-1890/11) задоволено заяву ТОВ «Торговий центр Південний» про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно - нежитлове приміщення першого поверху і підвалу, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ТОВ «Фламенко».
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2011р. по цивільній справі №1512/2-1890/11 задоволено позов ТОВ «Торговий центр Південний», та приведено сторони у первинний стан - зобов`язано відповідача ТОВ «Фламенко» повернути в натурі позивачу ТОВ «Торговий центр Південний» нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вилучення зазначеного приміщення у ТОВ «Фламенко» та передачі його ТОВ «Торговий центр Південний».
Таким чином, рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2011р. по цивільній справі №1512/2-1890/11 повинно було набрати законної сили в разі неподання апеляційної скарги до 24.03.2011р. Вказаний факт був відомий ТОВ «Фламенко» як відповідачу по справі і ТОВ «Фламенко» не могло не передбачати негативних наслідків  для себе у вигляді витребування нерухомого майна у випадку набрання рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2011р. законної сили.
21 березня 2011 року між ТОВ «Фламенко» та ТОВ «Степ-Уа» було укладено спірний договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. за реєстровим №657.
Відповідно до п. 1 договору за цим договором Продавець передає у власність Покупця, а Покупець приймає у власність на оплатній основі належне продавцеві нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 2 612,0 кв.м., що розташовано у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із п. 5 договору продаж нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 2612, за згодою сторін, вчинено за ціною 3 771 534 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ. Зазначену у цьому пункті суму Покупець повністю сплатив на рахунок Продавця до підписання сторонами цього договору.
Відповідно до п. 6 Договору представник продавця стверджує, що предмет договору на момент його укладення нікому іншому не відчужений, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не переданий, в спорі, під забороною (арештом), у податковій заставі, під описом державного виконавця, інших органів - не перебуває, не переданий в іпотеку, відносно нього не укладено будь-яких договорів щодо відчуження з іншими особами, прихованих недоліків, обтяжень, а також прав щодо зазначеного нерухомого майна у третіх осіб, як в межах, так і за межами України немає, цей договір не укладається під впливом тяжкої для Продавця обставини і на вкрай невигідних умовах.
Згідно із п. 7 Договору відсутність заборони відчуження предмету договору підтверджується витягом №30712085 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.03.2011р., що був сформований приватним нотаріусом Виходцевим І.А..
Відповідно до витягу №30712085 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.03.2011р., що був сформований приватним нотаріусом Виходцевим І.А., обтяження перевірялось за найменуванням власника: тип особи: юридична, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФОКСТРОТ» (код 31610334). Таким чином, судом встановлено, що при нотаріальному посвідченні спірного договору нотаріусом було сформовано витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не за реквізитами продавця ТОВ «Фламенко», а за реквізитами іншої юридичної особи - ТОВ «ФОКСТРОТ» (код 31610334), яке не було стороною договору. Жодного розумного обґрунтування вказаній підміні відповідачами не було надано. З огляду на це суд погоджується з твердженням позивача, що такі дії нотаріуса свідчать про намір уникнути формування витягу відносно ТОВ «Фламенко», оскільки такий витяг містив би інформацію про наявність арешту на нерухоме майно, який було накладено Київським районним судом м. Одеси.
Оспорюваний Договір купівлі-продажу від 21.03.2011р. було укладено ТОВ «Фламенко» та ТОВ «Степ-Уа» під час дії ухвали Київського районного суду м. Одеса  від 04.11.2008р. про забезпечення позову по цивільній справі №2-6477/08 (№2-1890/11) за позовом ТОВ «Торговий центр «Південний».
Тобто, на момент продажу нерухомого майна діяла встановлена судом та обов`язкова для виконання заборона на його відчуження.
При цьому, з огляду на те, що ТОВ «Фламенко» оскаржувало в апеляційному порядку ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2008р. про забезпечення позову, яким було накладено арешт на спірне нерухоме майно, суд доходить до висновку про те, що ТОВ «Фламенко» не могло не знати про існування судового арешту щодо майна, яке було предметом спірного правочину. В сукупності з формуванням нотаріусом витягу про обтяження за найменуванням не продавця (ТОВ «Фламенко»), а іншої юридичної     особи (ТОВ «ФОКСТРОТ»), вказані обставини свідчать про те, що відповідачі діяли недобросовісно і протиправно при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу від 21.03.2011р..
Зазначених фактичних обставин відповідачами не спростовано, будь-яких заперечень щодо існування ухвали про арешт не наводилось. Відповідачами не надано будь-якого розумного пояснення чому в матеріалах нотаріальної справи відсутній витяг щодо обтяжень відносно ТОВ «Фламенко» на дату укладення оспорюваного договору. Також ТОВ «Фламенко» не надано будь-якого розумного обґрунтування, чому в оспорюваному договорі зазначено про відсутність обтяжень, судових спорів та претензій третіх осіб щодо нерухомого майна при тому, що на дату укладення оспорюваного договору ТОВ «Фламенко» було відомо про наявність судового спору у цивільній справі №2-6477/08 (№2-1890/11) за позовом ТОВ «Торговий центр «Південний», предметом якої було саме спірне нежитлове приміщення.
Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того,   що ТОВ «Фламенко», як продавцем, вчинено оспорюваний договір купівлі-продажу від 21.03.2011р. за три дні до того, як рішення Київського районного суду м. Одеси  від 14.03.2011р. по цивільній справі №1512/2-1890/11, яким суд зобов`язав ТОВ «Фламенко» повернути в натурі ТОВ «Торговий центр «Південний» нежитлове приміщення, мало набрати законної сили. Отже продавець ТОВ «Фламенко» не міг не усвідомлювати негативних наслідків набрання законної сили рішенням суду про витребування нерухомого майна на користь ТОВ «Торговий центр «Південний».
В розумінні пункту 6 частини 1 та частини 3 статті 3 ЦК України такі дії ТОВ «Фламенко» є недобросовісними, тому у діях ТОВ «Фламенко» при укладенні договору купівлі-продажу від 21.03.2011р. була очевидна недобросовісність, що відповідає ознакам фраудаторного правочину.
В контексті недобросовісності дій продавця також враховано факт того, що оспорюваний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А., нотаріальна контора якого знаходиться в будівлі, яка одночасно є зареєстрованим місцезнаходженням ТОВ «Фламенко» за адресою: АДРЕСА_2 , та яка належить на праві власності останньому. 
Посилання відповідача ТОВ «Фламенко» на те, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2011р. в подальшому було скасоване рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18.10.2011р., відхилено як неспроможні, оскільки на момент укладення оспорюваного правочину була чинна заборона на відчуження нерухомого майна, встановлена ухвалою Київського районного суду м. Одеси. При цьому, на дату укладення оспорюваного правочину в березні 2011 року, ТОВ «Фламенко» об`єктивно не могло знати результатів апеляційного перегляду рішення  суду першої інстанції в жовтні 2011 року.
Порушення нотаріусом норм чинного законодавства, а саме відсутності в оспорюваному договорі купівлі-продажу істотної умови - кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташована частина вбудовано - прибудованого нежитлового приміщення.
Земельна ділянка площею 0,1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049   на момент вчинення оспорюваного правочину перебувала у власності ОСОБА_4 , що вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку. Наразі власником земельної ділянки площею 0,1400 га та розташованого на ній нежитлового приміщення 525,6 кв.м. є позивачка. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ТОВ «Фламенко» на момент укладення оспорюваного правочину мало право власності на вказану земельну ділянку.
ТОВ «Фламенко» приховало у податковому обліку факт вчинення ним оспорюваного правочину, що додатково підтверджує недобросовісність відповідача ТОВ «Фламенко» під час вчинення ним оспорюваного правочину, що свідчить про його недійсність.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду     з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ  до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у  рішеннях  судів  та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт  1   статті   6  Конвенції зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.  Міра, до якої суд має виконати  обов`язок  щодо  обґрунтування  рішення,  може  бути різною  в залежності від характеру рішення (див.  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.  Spain) від  9  грудня 1994 року,  серія A,  N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати  свої  дії,  навівши  обґрунтування  своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.  Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати  сторонам,  що  вони  були  почуті.  Крім   того, вмотивоване  рішення  дає  стороні  можливість  оскаржити  його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення  може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland),  N 49684/99,  п. 30, від 27 вересня  2001 року).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених  цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі  яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». 
Проте, ані позивачкою  ОСОБА_1 , ані її представником, адвокатом Івановським В.В. ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено належним чином підстави позову, а саме, що оспорюваний правочин від 21 березня  2011 року у зв`язку з його укладенням порушує її права та охоронювані законом інтересів.
В порушення положень пункту 3 частини 4 статті 265 ЦПК України суд першої інстанції у судовому рішенні не надав оцінки кожному аргументу, наведеному відповідачем, ТОВ «Фламенко».
Так, обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач, ТОВ «Фоламенко» стверджувало, що товариство придбало нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 2 612 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на прилюдних торгах, що відбулись 27 серпня 2002 року  в приміщенні Одеської філії СДП «Укрспец`юст», за 1 820 000 гривень 00 копійок.
Право власності ТОВ «Фламенко» підтверджене рішенням Господарського суду Одеської області від 27 жовтня 2008 року у справі №20/108-08-2156, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 20 жовтня 2009 року, яким визнано за ТОВ «Фламенко» право власності на нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 , загальна площа якого становить 2 612 кв.м., з них основна 988, 3 кв.м., підсобна 1623, 7 кв.м.
21 березня 2011 року ТОВ «Фламенко» продало ТОВ «Степ-Уа» нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 2 612 кв.м., розташоване   за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І. А., зареєстрованого в реєстрі за №657.
За придбане нежитлове приміщення ТОВ «Степ-Уа» сплатило ТОВ «Фламенко» 3 771 534 гривень 00 копійок. 
Оспорюваний договір купівлі-продажу від 21 березня 2011 року укладений в письмовій формі, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І. А., зареєстрований в реєстрі за №657. Державна реєстрація права власності ТОВ «Степ-Уа» на придбане нерухоме майно була проведена  23 березня 2011 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості».
Лише 26 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_1 укладений договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О., за реєстром №99, в результаті чого зареєстровано два нових об`єкти нерухомості: нежитлове приміщення 2 057,6 кв.м., що належить ОСОБА_2 та нежитлове приміщення 535,6 кв.м., що належить ОСОБА_1 ..
Отже, позивач ОСОБА_1   не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 21 березня 2011 року і на дату його укладення не мала жодних речових прав  на нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 2 612,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, на якій воно знаходиться, тому  оспорюваним договором купівлі-продажу від 21 березня 2011 року жодним чином не могло бути порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси позивача  ОСОБА_1 .. 
Не досліджено  судом першої інстанції та взагалі не надано ніякої  оцінки   постанові Одеського  апеляційного  суду  від  17 листопада 2020 року, на  яку  посилалось  ТОВ «Фламенко»  у своїх запереченнях проти позову.
Так, постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2020 року по справі №520/548/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» (надалі - ТОВ «ГК «ГБР») до  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Торгової компанії «Алмі», ОСОБА_2 , треті особи, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний», Публічне акціонерне товариство «Банк Восток», про витребування майна з чужого незаконного володіння та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_2 до  ТОВ «ГК «ГБР» про усунення перешкод в здійсненні права власності, визнання права власності на нежитлове приміщення та земельну ділянку, площею 0,1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049,
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» задоволено частково, 
рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ГК «ГБР» про витребування майна з чужого незаконного володіння та вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 про визнання права власності та усунення перешкод                    у здійсненні права власності скасовано.
Витребувано у ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» нежитлове приміщення, загальною площею 2 612,0 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «ГК «ГБР»  про усунення перешкод в здійсненні права власності, визнання права власності на нежитлове приміщення та земельну ділянку, площею 0,1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірне нежитлове приміщення набуто у власність ТОВ «ГК «ГБР» за договором купівлі-продажу від   07 жовтня 2011 року і того ж дня внесено у реєстр запис №2039 щодо права власності, правомірність якого не оспорено. Спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника  на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, тобто за відсутності волі власника, визнано касаційною інстанцією такими, що ухвалені із дотриманням вимог закону. Оскільки добросовісність набувача ОСОБА_2 не підтверджена, не застосовуються гарантії захисту, визначені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то з огляду на такі обставини відсутні обмеження для витребування майна.
При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що 07 жовтня 2011 року  між ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення першого поверху та підвалу вбудованого у багатоквартирний житловий будинок, загальною площею 2 612,0 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 7-8).
Право власності на зазначене нежитлове приміщення першого поверху та підвалу було зареєстровано за ТОВ «ГК «ГБР», реєстраційний номер 6337008 (т. 1, а.с. 29).
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого
 2017 року у справі №520/15970/16-ц за позовом ОСОБА_4 , ТОВ «Торговий центр «Південний» до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення», ПАТ «Дельта Банк» про витребування майна позов задоволено частково. Витребувано у ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» на користь ТОВ «Торговий центр «Південний» нежитлове приміщення загальною площею 2 612 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 104-106).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нежитлове приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , 24 лютого 2017 року зареєстровано державним реєстратором Тулба О.О. КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Одеської області за ОСОБА_4 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 34022008) від 24 лютого 2017 року. Підставою виникнення права власності ОСОБА_4 зазначено: ліквідаційний  баланс, серія та номер: б/н, виданий 22 лютого 2017 року ТОВ «Торгівельний центр «Південний»; акт приймання-передачі, серія та номер: б/н, виданий 22 лютого 2017 року ТОВ «Торгівельний центр «Південний»; протокол загальних зборів засновників, серія   та номер: б/н, виданий 22 лютого 2017 року ТОВ «Торговий центр «Південний».
03 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_5 нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке у цілому складається з нежилих приміщень загальною площею 2 612 кв. м, які розташовані на земельній ділянці, площею 0,1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, надана для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що відчужується одночасно із земельною ділянкою (т. 1, а.с. 76-77).
03 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала  у власність ОСОБА_5 земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049 (т. 1, а.с. 78-79).
13 грудня 2017 року між ОСОБА_5 та торговою компанією «Алмі» було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого  ОСОБА_5 передав у власність торговій компанії «Алмі» нежитлове приміщення, загальною площею 2 612,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, вбудованого у багатоквартирний житловий будинок (т. 2, а.с. 16-18).
13 грудня 2017 року між ОСОБА_5 та торговою компанією «Алмі» було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 передав у власність торговій компанії «Алмі» земельну ділянку, площею 0,14 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної    ділянки 5110136900:31:002:0049 (т. 2, а.с. 20-22).
Право власності на нежитлове приміщення, загальною площею
 2 612,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстроване за торговою компанією «Алмі» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 13 грудня 2017 року, номер запису про право власності 23902743 (т. 2, а.с. 19).
Право власності на вищевказану земельну ділянку також було зареєстроване за торговою компанією «Алмі» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 13 грудня 2017 року, номер запису про право власності 23902803 (т. 2, а.с. 22-23).
Вищевказані нежитлові приміщення, загальною площею 2 612,0 кв. м, та земельна ділянка, загальною площею 0,14 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , були передані в іпотеку ПАТ АБ «Південний» в рахунок забезпечення виконання зобов`язань торгової компанії «Алмі», які виникли на підставі кредитного договору від 12 грудня 2017 року №АС2017-04949 та всіх додаткових угод до нього, що підтверджується договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 13 грудня 2017 року, зареєстрованим у реєстрі за №6829 (т. 2, а.с. 24-28).
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року у справі №520/15970/16-ц рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року у частині позовних вимог ОСОБА_4 до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, витребування майна скасовано. У задоволенні позовних вимог
  ОСОБА_4 до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого, майна, витребування  майна відмовлено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року у частині позовних вимог ТОВ «Торговий центр «Південний» до ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, витребування нерухомого майна скасовано. Провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «Торговий центр «Південний» до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, витребування нерухомого майна закрито (т. 1, а.с. 199-209).
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі  №520/15970/16-ц (провадження №14-415цс18) постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року залишено без змін.
16 травня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. видано виконавчий напис №2162 про звернення стягнення на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
06 серпня 2018 року відбулися електронні торги, в результаті яких   ОСОБА_2 придбав об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, площею 2 612 кв. м, а також земельну ділянку, площею 0,14 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер лота №290838, що підтверджується протоколом проведення електронних торгів №350042 (т. 2, а.с. 106-107).
Вказаний об`єкт нерухомого майна було придбано ОСОБА_2 за ціною 34 633 787,39 грн., розрахунок за об&apos;єкт нерухомого майна було здійснено у повному обсязі згідно протоколу №350042, що підтверджується копіями платіжних доручень від 08 серпня 2018 року №02 та №03 (т. 2,а.с. 108-109).
14 серпня 2018 року на підставі протоколу №350042 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Д.Є. видано акт №56504979 про  реалізацію предмета іпотеки (т. 2, а.с. 110-112).
17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В.,  ОСОБА_2 було видано свідоцтво про те, що йому на праві власності належить майно, що складається з нежитлового приміщення, загальною площею 2 612,0 кв. м та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Зазначене свідоцтво зареєстровано у реєстрі за №68 (т. 2, а.с. 113).
На підставі зазначеного свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , було зареєстроване за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 серпня 2018  року, номер запису про право власності 27541542 (т. 2, а.с. 114).
22 серпня 2018 року нежитлове приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, та земельна ділянка, площею 0,14 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, за адресою: АДРЕСА_1 , були передані в іпотеку ПАТ «Банк Восток» з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 22 серпня 2018 року №ОК2018-0443 (т. 2, а.с. 117-118).
04 вересня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Никифоровим В.О. було зареєстровано право власності за ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» на нежитлове приміщення загальною площею 2 612 кв. м, що розташоване по АДРЕСА_1 на підставі постанови Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року, якою було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого   2017 року  у справі №520/15970/16-ц.
11 вересня 2018 року за ОСОБА_2 на підставі дубліката свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 115, виданого 11 вересня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В., взамін зіпсованого свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. від 17 серпня 2018 року за реєстровим №68, повторно було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , номер запису про право власності №27861345 (т. 2, а.с. 168).
Колегія суддів вважає, що вказані встановлені судом апеляційної інстанції обставини, мають суттєве значення для вирішення даного спору, та свідчать про те, що третя особа ОСОБА_2 , намагається заволодіти спірним нерухомим майно без законних на те підстав.
Суд першої інстанції достовірно знав про те, що постановою Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у цивільній справі №520/548/18 витребувано у  ОСОБА_2 на користь ТОВ «ГК «ГБР» нежитлове приміщення, загальною  площею 2 612, 0 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ,  однак в порушення статей 42, 53 ЩІК України  не залучив власника спірного нежитлового приміщення, ТОВ «ГК «ГБР», до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
У пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».
Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016р. №6-605цс16, згідно з якою: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».
Згідно із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного  Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року  у справі  №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.
Вирішуючи аналогічне питання Верховний Суд у постанові від 05 вересня  2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зробив наступний правової висновок: «Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язано утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного  судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».
Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від  20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ  до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної   мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою  (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами   і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка  ОСОБА_1 , яка не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 21 березня 2011 року, на дату його  укладення не мала жодних речових прав на нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 2 612,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, на якій воно знаходиться. Отже, оспорюваним договором купівлі-продажу від 21 березня 2011 року жодним чином не могло бути порушено, не визнано  або оспорено права, свободи чи інтереси позивачки   ОСОБА_1 й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  її право не підлягає судовому захисту. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові  від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №522/3541/15 (провадження №61-31599св19), дійшов правового висновку про те, що «згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здзобов`язано утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних  відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності……
Переглядаючи справу у касаційному порядку, враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, застосовує загальні засади цивільного права - принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem»,                    що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої статті 16 ЦК України та відмовити ОСОБІ_1 у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала.
Верховний Суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом».
У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».
На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії третьої осби  ОСОБА_2 та його дружини, позивачки ОСОБА_1 , щодо створення преюдиційного рішення суду з метою заволодіння спірним нерухомим майном неправомірно, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів відповідача, ТОВ «Фламенко», й штучного затягування вирішення інших спорів щодо цього майна, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися  на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконним, необґрунтованими й задоволенню  не підлягають.
Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 15, 16, 203, 215 ЦК України, у відповідності  до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про  відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Згідно із ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Головуючий суддя Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 22 червня по 02 липня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом; суддя-учасник колегії Громік Р.Д. перебував у відпустці з 22 червня по 02 липня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.
Повне судове рішення виготовлено 08 липня 2021 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
  п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Халдай Іллі Віталійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фламенко» задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Степ-УА», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фламенко», третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу залишити без задоволення. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
 Повний текст судового рішення складено: 08 липня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік