Ухвала
іменем України 
 
10 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 548/1687/19
провадження № 51-3882ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від
21 грудня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 травня 
2021 року щодо ОСОБА_4 ,
 
в с т а н о в и в:
 
За вироком Хорольського районного суду Полтавської області від
21 грудня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі ? КК) до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків, до призначеного покарання за постановленим вироком приєднано частково невідбуте покарання за вироком Подільського районного суду м. Києва від 9 квітня 2019 року, та визначено
 ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 9 місяців.
 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2021 року вирок залишено без змін.
 
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник не погоджуючись із судовими рішеннями в частині призначеного покарання  ОСОБА_4 через його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості просить судові рішення щодо останнього змінити.
 
Захисник посилається, що при призначенні покарання суд повною мірою не врахував конкретні обставини справи та наслідки. Вказує на те, що без належної оцінки залишилось щире каяття засудженого, предмет крадіжки та його вартість, а також поведінку засудженого після вироку.
 
Мотиви Суду
 
Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
 
У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості засудженого у вчиненні злочину та кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 185 КК.
 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість.
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
Разом із тим, посилання захисника на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість є безпідставними.
 
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 КК врахував, що обвинувачений в період іспитового строку за вироком Подільського районного суду м. Києва від 9 квітня 
2019 року вчинив злочин, який згідно зі ст. 12 КК належить до категорії злочинів середньої тяжкості, ступінь негативних наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, наявність пом`якшуючих обставин, а саме повне відшкодування завданої шкоди, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
 
Прохання захисника призначити засудженому покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком на 1 рік та на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, до призначеного покарання за постановленим вироком приєднати частково невідбуте покарання за вироком Подільського районного суду м. Києва від 9 квітня 2019 року і призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 10 місяців протирічить ст. 71 КК, оскільки згідно з ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. 
 
Враховуючи наведене, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що в даній конкретній справі покарання має бути більше 4 років 6 місяців позбавлення волі, тобто покарання призначеного Подільським районним судом м. Києва від 9 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 186 КК.
 
Доводи в касаційній скарзі є аналогічними за змістом доводам, наведеним в апеляційній скарзі сторони захисту, і вже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення. Так,  ОСОБА_4 , будучи раніше судимим на шлях виправлення не став і повторно вчинив кваліфіковане кримінальне правопорушення, що свідчить про його суспільну небезпеку та неможливість виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства, з чим погоджується касаційний суд.
 
Покарання  ОСОБА_4 , визначене в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК з приєднанням покарання за попереднім вироком відповідно до ч. 1 ст. 71 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 9 місяців, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
 
Підстав для призначення більш м`якого покарання Верховний Суд не вбачає, оскільки визнані місцевим судом обставини, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання та на які додатково посилається захисник, не знижують ступеня тяжкості вчиненого діяння, а тяжкість злочину, дані про його особу, вчинення нового злочину в період іспитового строку за попереднім вироком та інші обставини свідчать про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисник у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                             ОСОБА_3