Ухвала
Іменем України 
05 липня 2021 року
м. Київ
Справа № 375/1084/20
Провадження № 51 - 3216 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката                  ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                                 30 жовтня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 березня                      2021 року щодо 
ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Запруддя Рокитнянського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,  раніше  не судимого,
за ст. 115 ч. 1 КК України.
Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 115 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 вказано рахувати з моменту набрання вироком законної сили. 
На підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_4 у строк покарання зараховано попереднє ув`язнення з 21 червня 2020 року по час набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили.
Стягнуто з  ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні за залучення експертів на загальну суму 9 663 грн. 10 коп. (дев`ять тисяч шістсот шістдесят три грн. 10 коп.).
Прийнято рішення щодо речових доказів. 
Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин. 
Як встановлено вироком суду 20 червня 2020року приблизно о 21:00 год.                  ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем своєї реєстрації, у будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно, з метою протиправного позбавлення життя своєї матері ОСОБА_6 кулаком лівої руки завдав їй один удар в голову, від якого остання впала на підлогу. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 , нахилившись над лежачою на підлозі ОСОБА_6 , завдав їй численні удари кулаками рук та ногами по голові і тулубу, від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 померла на місці події.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 березня 2021 апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 та захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_8 залишені без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня                  2020 року щодо ОСОБА_4 – без зміни.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок та ухвалу щодо ОСОБА_4 у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, призначити ОСОБА_4 мінімальну міру покарання в межах санкції ст. 115 ч. 1 КК України. Не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , захисник вважає, що призначене засудженому покарання судом першої інстанції та апеляційним судом є занадто суворим та таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та його особі.  В обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні покарання                 ОСОБА_4 не врахували, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, активно допомагав розслідуванню, проводив реанімаційні заходи.        
Мотиви Суду
Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2  КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Санкцією ст. 115 ч. 1 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції;  принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, його суспільну небезпечність, обставини даного конкретного кримінального провадження та данні про особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, неодноразово притягувався до адміністративних стягнень за вчинення домашнього насильства, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, утриманців не має, за місцем проживання характеризується негативно. Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено, а обставинами, які обтяжують покарання, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку, з якою винний перебував у сімейних відносинах.
Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_4 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст. 115 ч. 1 КК України, мотивувавши таке рішення.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування до нього ст. 69 КК України чи положень ст. 69-1 КК України, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані, а також тому, що визначене даним вироком  покарання у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим внаслідок суворості за доводами касаційної скарги захисника та матеріалами провадження не вбачається.  
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України.
При розгляді апеляційних скарг захисника та прокурора суд апеляційної інстанції належним чином перевірив їх доводи, в тому числі і щодо призначеного ОСОБА_4 покарання, визнав їх безпідставними, мотивувавши своє рішення та зазначивши підстави, з яких визнав призначене покарання таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і відповідає вимогам ст. 65 КК України. При цьому апеляційний суд порушень вимог ст. 414 КПК України не встановив.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.
Отже, покарання засудженому ОСОБА_4 призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень підстав для її задоволення, зміни вироку та ухвали щодо ОСОБА_4 і підстав для призначення мінімального покарання в межах санкції ст. ст. 115 ч. 1 КК України, колегія суду не вбачає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України. 
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 – адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 березня 2021 року щодо  ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3