КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/9468/2021
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

          29 липня 2021 року                                                                     місто Київ
                                                                                               справа №375/282/20
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                      суддів: Пікуль А.А., Невідомої Т.О.
                                      за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Військової частини НОМЕР_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 березня  2021 року, ухвалене під головуванням судді Тітова М.Б., повний текст рішення складено 16 квітня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,-
   
                                               В С Т А Н О В И В:
В лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 111860 грн.;
стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь моральну шкоду в розмірі 500000 грн.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що 24 травня 2018 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув її син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала, що вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 15 липня 2019 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.415 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки.
Зазначала, що відповідно до вказаного вироку, солдат ОСОБА_3 , призваний Сумським міським військовим комісаріатом на строкову військову службу та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №275 від 05 грудня 2017 року призначений на посаду стрільця 3-го відділення охорони та оборони 1-го взводу охорони та оборони 1-ї роти охорони та оборони батальйону охорони та забезпечення військової частини НОМЕР_1 , дислокованої поблизу села Ольшаниця Рокитнянського району, Київської області.
Вказувала, що під час проходження військової служби, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 694 від 29 грудня 2017 року за солдатом ОСОБА_3 після проходження ним програми стажування водіїв була закріплена транспортна машина, марки КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 .
Зазначала, що в подальшому, згідно з наказом командира військової частини № НОМЕР_3 від 22 січня 2018 року солдат ОСОБА_3 після проходження маршів був допущений до керування зазначеним транспортним засобом.
Посилалася на те, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №286 від 07 травня 2018 року з метою покращення умов зберігання інженерних боєприпасів для виконання робіт з переміщення та переукладання інженерних боєприпасів зі сховища №68 до сховища №90 на технічній території №1 складу інженерних боєприпасів військової частини НОМЕР_1 , розташованого поблизу села Ольшаниця Рокитнянського району Київської області, була призначена команда в складі 9 військовослужбовців, до якої, у тому числі, входив і військовослужбовець строкової служби цієї ж військової частини солдат ОСОБА_2 , а також виділена транспортна машина марки КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 , водієм якої був солдат ОСОБА_3 .
Вказувала, що ОСОБА_3 являючись військовослужбовцем строкової служби військової частини НОМЕР_1 , близько 11 години 20 хвилин 24 травня 2018 року виконував обов`язки водія, керував технічно справною транспортною машиною марки КАМАЗ- 43101, військовий номер НОМЕР_2 та рухався заднім ходом в сховище №90 складу інженерних боєприпасів військової частини НОМЕР_1 , розташованого поблизу села Ольшаниця Рокитнянського району Київської області, внаслідок чого військовослужбовець строкової служби цієї ж військової частини солдат ОСОБА_2 , який перебував в кузові даного автомобіля, був затиснутий між верхнім металевим перекриттям в`їзного отвору сховища та елементами зазначеного автомобіля, отримавши при цьому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили загибель потерпілого ОСОБА_2 .
Зазначала, що солдат ОСОБА_3 перебував у службових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , яка є юридичною особою. Шкода була завдана         ОСОБА_3 під час виконання ним службових обов`язків, зумовлених посадовими інструкціями.
Вказувала, що в даному випадку джерелом підвищеної небезпеки є транспортний засіб КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 , який відповідно до реєстраційних даних технічного талону транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 11 червня 2015 року належить військовій частині НОМЕР_1 .В зв`язку з цим, суб`єктом відповідальності за спричинену шкоду є військова частина НОМЕР_1 , яка є власником джерела підвищеної небезпеки - автомобіля КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 , і з якою знаходився в службових відносинах солдат ОСОБА_3 .
Зазначала, що їй внаслідок кримінального правопорушення була спричинена матеріальна шкода в розмірі 111860 грн. та моральна шкода в розмірі 500000 грн., яка полягає в тому, що вона з чоловіком втратила сина, а її менший малолітній син - ОСОБА_4 втратив брата, який був прикладом та взірцем для нього. 
Позивач посилалася на те, що через втрату сина, який проходив державну службу особливого характеру, виконуючи конституційний обов`язок перед Вітчизною вона зазнала глибоких страждань, що стало травмою на все життя. Ця втрата не може бути відновлена, є безповоротною, а обсяг та тривалість душевних страждань безкінечним.
Вказувала, що маючи статус потерпілої у кримінальному провадженні, вона неодноразово відвідувала слідчі органи, суди, брала участь у процесуальних діях, була присутньою в судових засіданнях, що стало важким непосильним тягарем для неї та для її душевного та психологічного стану.
Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 300000 грн. за заподіяну моральну шкоду.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, відповідач Військова частина НОМЕР_1  подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що суб`єктом відповідальності за спричинену позивачу шкоду є військова частина НОМЕР_1 , яка є власником джерела підвищеної небезпеки - автомобіля КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_5 .
Вказував, що обов`язок держави відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок незаконних дій та бездіяльності особовим складом Збройних Сил України при здійсненні ними своїх повноважень покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.
Зазначав, що вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №740/4061/17.
22 червня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 -  ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на те, що Військова частина НОМЕР_1 знаходиться у складі Збройних Сил України і є юридичною особою, таким чином, відповідальність за шкоду, спричинену військовослужбовцем ОСОБА_3 , повинна нести Військова частина НОМЕР_1 .
12 липня 2021 року Військова частина НОМЕР_1 надала відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
Сторони в судове засідання не з’явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання, в якому останній просив розглядати справу у його відсутність та у відсутність позивача, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Від відповідача надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи, у зв`язку з тим, що представник відповідача ОСОБА_6 перебуває у щорічній відпустці, на підтвердження чого було надано копію витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №73 від 23 червня 2021 року.
Колегія суддів відхиляє клопотання відповідача, оскільки як вбачається з матеріалів справи наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19 березня 2020 року №163 було затверджено перелік осіб, уповноважених діяти від імені Військової частини НОМЕР_1 у судах та інших державних органах, а саме:        ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . При цьому, доказів на підтвердження неповажності явки інших представників Військової частини НОМЕР_1 , а саме: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судове засідання апеляційного суду стороною відповідача надано не було.
Крім того, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, §27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», №26976/06).
А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з’явилися у судове засіданні на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з’ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2018 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув син позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 15 липня 2019 року, який набрав законної сили 15 серпня 2019 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 415 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.
Даним вироком встановлено, що 25 жовтня 2017 року солдат          ОСОБА_3 призваний Сумським міським військовим комісаріатом на строкову військову службу та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №247 від 05 грудня 2017 року призначений на посаду стрільця 3-го відділення охорони та оборони 1-го взводу охорони та оборони 1-ї роти охорони та оборони батальйону охорони та забезпечення військової частини НОМЕР_1 , дислокованої поблизу АДРЕСА_1 . Під час проходження військової служби відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №694 від 29 грудня 2017 року за солдатом     ОСОБА_3 після проходження ним програми стажування водіїв була закріплена транспортна машина марки КАМАЗ-43101, військовий номер           НОМЕР_5 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №286 від 07 травня 2018 року з метою покращення умов зберігання інженерних боєприпасів для виконання робіт з переміщення та переукладання інженерних боєприпасів зі сховища № 68 до сховища № 90 на технічній території №1 складу інженерних боєприпасів військової частини розташованого поблизу с. Ольшаниця Рокитнянського району Київської області була призначена команда в складі 9 військовослужбовців, до якої, у тому числі, входив і військовослужбовець строкової служби цієї ж військової частини солдат ОСОБА_2 , а також була виділена транспортна машина марки КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_5 , водієм якої був солдат ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 , являючись військовослужбовцем строкової служби військової частини НОМЕР_1 , близько 11.20 год. 24 травня 2018 року виконуючи обов`язки водія, керуючи технічно-справною транспортною машиною марки КАМАЗ- 4301, військовий номер НОМЕР_5 , та рухаючись заднім ходом в сховище №90 складу інженерних боєприпасів військової частини НОМЕР_1 , розташованого поблизу АДРЕСА_1 , не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, в порушення правил водіння транспортної машини, а саме вимог п.п.1.5. 2.3 д), 10.1, 10.9, 21.6, 21.9, 21.10, 21.11 а) Правил, не діяв у визначений ними спосіб, проявив неуважність та безпечність, не переконався перед початком руху у створенні умов для безпечного перевезення пасажирів, допустив перевезення пасажирів поза кабіною автомобіля, не обладнаного для їх перевезення, внаслідок чого і військовослужбовець строкової служби цієї ж військової частини солдат ОСОБА_2 , який перебував в кузові даного автомобіля, був затиснутий між верхнім металевим перекриттям в’їзного  отвору сховища та елементами зазначеного автомобіля, отримавши при цьому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили загибель потерпілого  ОСОБА_2 .
Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов’язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об’єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана  відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Отже, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв’язку тощо.
Відповідно до частини 2 статті 2 вказаного Закону Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Статтею 3 зазначеного Закону визначено, що Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних Сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Згідно з частиною першою статті 137 ГК України правом оперативного управління визнається речове право суб’єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов’язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб’єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц, постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №233/1210/17, від 05 лютого 2021 року у справі №640/17130/17.
Як вбачається з матеріалів справи, Військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою, ідентифікаційний код - 07944268, місцезнаходження с. Ольшаниця, Рокитнянський район, Київська область, види діяльності за КВЕД  О 84.22 діяльність у сфері оборони, що підтверджується довідкою №747/12 від 06 листопада 2012 року з Єдиного  державного реєстру підприємств та організацій України.
Джерелом підвищеної небезпеки є транспортний засіб КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 , який відповідно до реєстраційних даних технічного талону транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 11 червня 2015 року належить Військовій частині НОМЕР_1 .
Солдат  ОСОБА_3 перебував у службових відносинах з Військовою частиною НОМЕР_1 , яка є юридичною особою. Під час спірної ДТП ОСОБА_3 керував транспортним засобом КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 у процесі виконання своїх службових обов`язків, доручених йому відповідачем.
Таким чином,  суб`єктом  відповідальності за спричинену позивачу шкоду є Військова частина НОМЕР_1 , яка є власником джерела підвищеної небезпеки - автомобіля КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 ,  з якою знаходився в службових відносинах солдат ОСОБА_3 .
А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок держави відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок незаконних дій та бездіяльності особовим складом Збройних Сил України при здійсненні ними своїх повноважень покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління, а тому у даній справі відповідачем має бути Міністерство оборони України спростовуються вищевикладений.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, раніше викладеного у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі №3-86гс14 щодо застосування статті 1187 ЦК України у вигляді покладення майнової відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, на Міністерство оборони України.
Звертаючи до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що їй внаслідок кримінального правопорушення була спричинена матеріальна шкода в розмірі 111860 грн., яка складається з наступних витрат:
18000 грн. витрат, які понесені на похоронний обід згідно накладної №18 від 27 травня 2018 року та квитанції до прибуткового ордера від 27 травня 2018 року; 
6000 грн.  витрат, які понесені на поминальний обід відповідно до накладної №19 від 28 травня 2018 року та квитанції до прибуткового ордера від 27 травня 2018 року; 
12160 грн. витрат на поминальний обід згідно рахунку від 19 травня 2019 року; 
75700 грн.  витрат за виготовлення та установку надгробного пам`ятника згідно з рахунком від 19 травня 2019 року. 
Також зазначала, що їй була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 500000 грн.
Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов’язана  відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам’ятника,  ці витрати.
Згідно положень ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв’язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.
Тобто, зазначена норма закону чітко визначає, що комплекс заходів та обрядових дій, якими є організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг, охоплює поняття поховання померлого, і ці заходи здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Також до поняття поховання відноситься облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витрати понесені позивачем на проведення похоронного, поминального обіду не відносятьсядо витрат на поховання померлого, оскільки такі заходи проведені після поміщення труни з тілом померлого у могилу, а відтак вимоги про відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.
Оскільки витрати на облаштування місця поховання, а саме  на виготовлення та установку надгробного пам`ятника, які позивач оцінила в сумі  75700 грн. не підтверджені документально, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони також не підлягають відшкодуванню.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні суду першої інстацінції було встановлено та не оспорювалось сторонаит, що державою Україна позивачу у зв’язку із загибеллю сина позивача           ОСОБА_1 під час виконання обов’язків військової служби,  ОСОБА_1 виплачено допомогу в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму.  
Колегія суддів погоджується з висновком суду про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з наступних підстав.
Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Відповідно до вимоги чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є поставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Частиною 3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до вимог статті 1167 ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду позивачу у розмірі 300000 грн., визначивши розмір грошової компенсації з урахуванням вимог розумності і справедливості, що узгоджується з характером та обсягом моральних страждань позивача,у зв`язку із загибеллю її сина ОСОБА_2 під час виконання обов`язків військової служби.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову є законними  і обґрунтованими, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідають вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 березня  2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:
 
         Судді: