ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 р.	Справа № 520/3440/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В.) від 07.04.2021 року по справі № 520/3440/21
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Національної поліції в Харківській області
про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просив:
-визнати протиправним та скасувати висновок Головного управління поліції в Харківській області від 22 грудня 2020 року, яким відмовлено позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала в період проходження служби в органах Національної поліції;
-зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області повторно розглянути матеріали за заявою позивача від 28 жовтня 2020 року про виплату одноразової грошової допомоги та прийняти рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за №163/28293.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що проходив службу в органах внутрішніх справ з 07.09.1993р. по 06.11.2015р. та в органах Національної поліції з 07.11.2015р. по 05.06.2020р. Наказом Національної поліції №137 о/с від 29.05.2020 року, відповідно до Закону України “Про Національну поліцію”, був звільнений зі служби в поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 (через хворобу).За результатами проведеного медичного огляду було видано свідоцтво про хворобу №98 в якому зазначено, що позивача визнано обмежено придатним до військової служби та було встановлено, що захворювання пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. В послідуючому, позивач звернувся для огляду до медико-соціальної експертної комісії, за результатами якої було видано довідку серії 12 ААБ №293396 від 26.10.2020 року, в якій було призначено другу групу інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, та довідку серії 12 ААА № 013850 від 26.10.2020 року, в якій вказано ступінь втрати професійної працездатності 65 %. Зазначений факт підтверджено протоколом засідання медичної (військово - лікарської) комісії ДУ “Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області” № 11 від 22.05.2020 та постановою військово-лікарської комісії ДУ “Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області”.28.10.2020 року позивач звернувся з заявою до начальника ГУ НП в Харківській області про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманням II групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції відповідно до статті 97 Закону України “Про Національну поліцію”.Головне управління Національної поліції в Харківській області листом вих.№4674/119/04/29-2020 від 24.12.2020р. повідомило, 22.12.2020 року було затверджено висновок про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги. Не погоджуючись із відмовою в призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 року адміністративний позов залишено без задоволення.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що оскільки на дату нещасного випадку позивач проходив службу в структурному підрозділі – Господарчий відділ УМВС України в Харківській області на посаді начальника служби озброєння та був відповідальний за забезпечення озброєнням як форми матеріально- технічного забезпечення поточної діяльності органів міліції, то характер та обставини нещасного випадку свідчать про те, що він стався саме при виконанні позивачем своїх службових обов`язків. В зв`язку з чим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності. 
Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні.
Сторони по справі в розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.
У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач з 07.09.1993р. по 06.11.2015р. та в органах Національної поліції з 07.11.2015р. по 05.06.2020р. 
Як зазначено в актах Н-1 від 27.04.2015 та Н-5 від 25.04 2015, згідно розпорядження заступника начальника УМВС України в Харківській області  полковника міліції ОСОБА_2 був здійснений виїзд групою працівників у складі: майора міліції ОСОБА_3 та старшини міліції ОСОБА_4 на службовому автомобілі Газель до Київської бази МТЗ МВС України в м. Київ по вул. Молодогвардійська, 28.20.07.2000 приблизно о 17 год 00 хв. під час погрузки ящиків з фурнітурою та речовим майном капітан міліції ОСОБА_1 потрапив правою ногою в вибоїни в асфальтобетонному покритті та втративши рівновагу, вдарився головою об двері автомобіля ГАЗЕЛЬ. Після повернення з відрядження, а саме 25.07.2000 капітан міліції ОСОБА_1 звернувся до поліклініки УМВС України в Харківській області за медичною допомогою, де йому був поставлений діагноз ЗЧМТ, струс головного мозку.
На підставі матеріалів розслідування нещасного випадку, комісія прийшла до висновку, що нещасний випадок з позивачем стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.
Згідно свідоцтва про хворобу № 98 від 18.05.2020 року позивача визнано непридатним до служби в поліції та вказано, що захворювання, у т.ч. травма (наслідки черепно-мозкової травми (2000 р.), пов`язане з виконанням службових обов`язків.
Зазначений факт підтверджено протоколом засідання медичної (військово - лікарської) комісії ДУ “Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області” № 11 від 22.05.2020 та постановою військово-лікарської комісії ДУ “Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області”.
Наказом Національної поліції №137 о/с від 29.05.2020 рокупозивач був звільнений зі служби в поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України “Про Національну поліцію”, (через хворобу) з 05.06.2020 року.
З 29.09.2020 року позивачу встановлена ІІ група інвалідності, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків, ступінь втрати професійної працездатності 65 %, що підтверджується довідками МСЕК серії 12 ААБ №293396 від 26.10.2020 року та серії 12 ААА № 013850 від 26.10.2020 року.
04.11.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності.
Листом від 04.12.2020 року відповідач звернувся до Сектору Державного нагляду за охороною праці МВС України (вих. № 2159/119-31/01-2020) з метою надання фахової оцінки матеріалів розслідування нещасного випадку, який стався з позивачем.
Листом від 14.12.2020 № 42576/21-2020 завідувачем сектору Державного нагляду за охороною праці надано відповідь про результати опрацювання матеріалів розслідування нещасного випадку, якою повідомлено, що розслідування нещасного випадку організовано і проведено з порушенням вимог Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом МВС України від 27.12.2002 № 1346. Також в листі зазначено, що акти форми Н-5* від 25.04.2015 та Н-1* № 14/15 від 27.04.2015, складені за результатами розслідування нещасного випадку, який стався з позивачем, підлягають скасуванню і необхідно провести повторне розслідування цього нещасного випадку.
22.12.2020 року Головним управлінням поліції в Харківській області затверджено висновок, яким відмовлено позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з відсутністю у статті 97 Закону України “Про Національну поліцію” підстав для виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності від травми, одержаної при виконані службових обов`язків, які не пов`язані із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції.
Не погоджуючись із правомірністю відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки нещасний випадок стався при погрузці ящиків з фурнітурою та речовим майном, то тяжкість наслідків соціального ризику не пов`язані із виконанням позивачем найважливіших завдань, які покладаються на Національну поліцію, а тому відсутні законодавством визначені підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки статтею 97 Закону України “Про Національну поліцію” не передбачено підстав для виплати одноразової грошової допомоги за обставин отримання травми при виконанні службових обов`язків, однак які не пов`язані з виконанням основних завдань та повноважень міліції та поліції.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.
Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
До набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), тобто до 07 листопада 2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано ст. 23 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (далі - Закон № 565-ХІІ).
Відповідно до ст. 23 Закону № 565-XII у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, зокрема, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
На виконання зазначеної норми Кабінет Міністрів України постановою № 850 від 21 жовтня 2015 року затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок № 850). Дана постанова набрала законної сили 31 жовтня 2015 року.
Згідно з п. 2 Порядку № 850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до п. 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановленняінвалідності, - у разі встановлення інвалідності IІІ групи.
Згідно з п. 5 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII (набрав чинності 07 листопада 2015 року) визнано таким, що втратив чинність Закон № 565-XII.
Разом з тим, за змістом п. 15 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-XII зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 580-VIII.
Згідно ч. 1 ст. 97 Закону № 580-VIII одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі:
1) загибелі поліцейського, що настала внаслідок протиправних дій третіх осіб, або під час учинення дій, спрямованих на рятування життя людей або усунення загрози їхньому життю, чи в ході участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або смерті поліцейського внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого за зазначених обставин;
2) смерті поліцейського, що настала під час проходження ним служби в поліції;
3) визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;
4) визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;
5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності;
6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності.
Частиною 2 ст. 97 Закону № 580-VIII встановлено, що порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.
З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до ст. 97- 101 Закону № 580-VIII, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4 затверджено Порядок, який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі - Порядок № 4).
Згідно з п. 1 розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності - дата з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати з якої встановлено інвалідність - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.
Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (п. 3 розділу ІІІ Порядку № 4).
Рішення про призначення виплати одноразової грошової допомоги приймає керівник Національної поліції (міжрегіонального, територіального органу поліції), у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням осіб із зазначенням мотивів відмови (п. 2 розділу IV Порядку № 4).
Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, вирішуючи питання визначення порядку та належного органу, до компетенції якого входить призначення та виплата одноразової грошової допомоги поліцейському, якому інвалідність встановлена внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, у постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 822/764/18 висловила правову позицію, згідно якої поліцейський, який проходить службу в поліції, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом № 580-VIII, виплата якої здійснюється відповідним підрозділом Національної поліції за останнім місцем служби поліцейського на підставі Порядку № 4.
У вказаній постанові Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що зважаючи на те, що позивача звільнено зі служби в поліції, на нього, як на поліцейського, поширюються норми Закону № 580-VIII, а порядок та умови призначення одноразової грошової допомоги урегульовано Порядком № 4. 
Як встановлено під час розгляду справи, 7 листопада 2015 року позивача прийнято на службу до ГУ Нацполіції, тобто, з цієї дати на нього, як на поліцейського, поширюються норми Закону № 580-VIII, а порядок та умови призначення одноразової грошової допомоги урегульовано Порядком № 4. 
Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 12 березня 2019 року по справі  № 822/1667/16 та 13 березня 2019 року по справі № 296/9376/16-а.
Перевіряючи обґрунтованістьвисновківвідповідача про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
За пунктом 3 розділу І Порядку № 4 поліцейський вважається таким, що виконує службові обов`язки, якщо він забезпечує виконання основних завдань та повноважень поліції, визначених Законом України «Про Національну поліцію», у тому числі під час участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або виконував основні завдання та повноваження міліції, що були визначеніЗаконом України «Про міліцію».
Пунктом 4 розділу І Порядку № 4 встановлено випадки, за яких призначається ОГД у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського:
1) під час виконання службових обов`язків (пункт 1частини першої статті 97 Закону) - випадок, пов`язаний з виконанням службових обов`язків, спрямованих на реалізацію повноважень та основних завдань поліції, у тому числі під час участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або смерті поліцейського внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого за зазначених обставин;
2) під час виконання службових обов`язків (пункти 3,5частини першої статті 97 Закону) - випадок, пов`язаний із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України;
3) під час проходження поліцейським служби (пункт 2частини першої статті 97 Закону) - випадок, який не пов`язаний із безпосереднім виконанням службових обов`язків, зазначених у підпунктах 1, 2 цього пункту;
4) пов`язаного з проходженням служби в поліції, органах внутрішніх справ (пункт 4  частини першої статті 97 Закону) - обставина, яка виникла внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції крім випадків, зазначених у підпунктах 1, 2 цього пункту;
5) пов`язаного з проходженням служби в поліції, органах внутрішніх справ (пункт 6  частини першої статті 97 Закону) - обставина, яка виникла внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності, крім випадків, зазначених у підпунктах 1, 2 цього пункту.  
При цьому відповідно до пункту 5 розділу І Порядку № 4 одноразова грошова допомога не призначається і не виплачується за наявності підстав, визначених статтею 101 Закону № 580-VIII.
Статтею 101 Закону № 580-VIII передбачено вичерпний перелік випадків, за яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, а саме, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком: 
а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням;
б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом);
г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем не заперечується, що позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності та саме через хворобу його звільнено зі служби в поліції; захворювання було пов`язано з виконанням позивачем службових обов`язків.
Щодо доводів відповідача про те, що отримана травма не пов`язана із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції та посилання на лист завідувача сектору Державного нагляду за охороною праці від 14.12.2020 № 42576/21-2020 колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідно довідки до акта МСЕК позивачу встановлено інвалідність саме через травму, пов`язану із виконанням службових обов`язків, що й спричинило подальше звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу).
Зазначене відповідачем не спростовано, наказ про звільнення є чинним.
Також, як встановлено під час розгляду справи та не заперечувалось сторонами, на дату нещасного випадку позивач проходив службу в структурному підрозділі – Господарчий відділ УМВС України в Харківській області на посаді начальника служби озброєння, а відтак був відповідальний за забезпечення озброєнням як форми матеріально-технічного забезпечення поточної діяльності органів міліції.
При цьому, згідно ч. 2 ст. 105 Закону № 580-VIII, майно поліції є державною власністю і належить їй на праві оперативного управління. Органи поліції здійснюють володіння, користування та розпорядження майном у порядку, визначеному законом.
Наказом МВС України від 27.12.2002 № 1346 затверджено Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних  захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України.
Згідно п. 3.9 Порядку, Комісія з розслідування визнає, що "нещасний випадок трапився при  виконанні службових обов`язків", якщо він трапився  в період проходження служби підчас, у т.ч. виконання потерпілим трудових (посадових, функціональних) обов`язків за режимом роботи підрозділу, у тому числі у відрядженні; перебування на робочому місці, на території підрозділу або в іншому місці роботи чи служби (далі - робота) з моменту прибуття потерпілого в підрозділ до його відбуття, що фіксується відповідно до правил внутрішнього розпорядку підрозділу, у тому числі протягом робочого та надурочного часу, або, за дорученням керівника, у неробочий час;підготовки до роботи та приведення в порядокпісля закінчення роботи знарядь праці, засобів захисту, одягу, а також здійснення заходів щодо особистої гігієни, пересування по території підприємства перед початком роботи і після її закінчення.
Таким чином, характер та обставини нещасного випадку свідчать про те, що він стався саме при виконанні позивачем своїх службових обов`язків. 
Крім того, керівник Національної поліції, який безпосередньо затверджує висновок про призначення одноразової грошової допомоги та приймає рішення про її виплату і відповідає за правильність призначення сум одноразової грошової допомоги, згідно з чинним законодавством, зобов`язаний прийняти рішення у відповідності із вимогами закону і має право відмовити у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги виключно з підстав, передбачених ст.101 Закону №580-VIII.
Жоден із передбачених випадків ст. 101 Закону № 580-VIII не стосується позивача.
Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідач під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів правомірності відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала в період проходження служби в органах Національної поліції.
На підставі встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів дійшла висновку, що висновок Головного управління поліції в Харківській області від 22.12.2020 р., яким відмовлено позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала в період проходження служби в органах Національної поліції є протиправним.
Як встановлено ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративногосудочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
У спірних у цій справі правовідносинах, в разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні.
Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Разом з тим, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав (постанова Верховного Суду від 21.07.2020 року по справі № 823/176/17).
Здійснюючи свою діяльність на основі законодавства, пенсійні органи керуються тими нормами, які визначає законодавець.
Таким чином, дії суб`єкта владних повноважень щодо прийняття відповідного рішення за наслідками розгляду звернення є формою активної поведінки, що направлена на реалізацію владних управлінських функції даного суб`єкту.
Разом з тим, оскільки у спірних правовідносинах відповідачем не було надано належної оцінки характеру та обставинам нещасного випадку, що стався з позивачем, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання повторно розглянути матеріали за його заявою про виплату одноразової грошової допомоги та прийняти рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за № 163/28293.
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення заявленого позову.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі “Ґарсія Руіз проти Іспанії” (GarciaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 по справі №520/3440/21 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати висновок Головного управління поліції в Харківській області від 22.12.2020 р., яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала в період проходження служби в органах Національної поліції.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області повторно розглянути матеріали за заявою ОСОБА_1 від 28.10.2020 р. про виплату одноразової грошової допомоги та прийняти рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за № 163/28293.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складено  23.09.2021 року