Дата документу 06.07.2021 Справа № 323/3016/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 323/3016/19 
Провадження №22-ц/807/1761/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Смокович М.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 липня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
  	  	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 січня 2021 року, ухвалене у м. Оріхів (повний текст рішення складено 21 січня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року позивач, ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що в листопаді 2015 року вона надала ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10 тисяч доларів США в якості позики, підтвердженням чому є відповідна розписка від 15.11.2015 року підписана відповідачем в присутності свідків. Оскільки даною розпискою не встановлено строк користування наданими грошовими коштами, то, силу приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, вона направила відповідачу вимогу про повернення грошових коштів від 03.09.2019 року, якою встановила строк виконання зобов`язання повернути зазначені грошові кошти. За сплином понад двадцяти днів з моменту отримання її вимоги відповідач не виконала свої грошові зобов`язання та не повернула грошові кошти, чим порушує права позивача на володіння своєю власністю – грошовими коштами. Крім цього, за весь час користування позикою, на підставі ст.ст. 1047, 1048 ЦК України, відповідач має заборгованість перед позивачем по процентам за користування позикою у розмірі 125520,18 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 371638,18 грн., з яких 246118,00 грн. – сума основного боргу, 125520,18 грн. – сума процентів та понесені нею судові витрати на оплату судового збору та правничої допомоги.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 січня 2021 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , грошові кошти в сумі 246118 (двісті сорок шість тисяч сто вісімнадцять) гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 2461 грн. 36 коп. та судові витрати на правову допомогу у сумі 10000 грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що розписка від 15 листопада 2015 року не містить зобов`язання повернення коштів, а тому таку розписку не можна розглядати як боргову. Суд першої інстанції при ухваленні рішення у справі вийшов за межі позовних вимог і стягнув з відповідача кошти в якості безпідставно набутого майна, про що не заявлялось у позовній заяві.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 листопада 2015 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10 тисяч доларів США, підтвердженням чому є відповідна розписка від 15.11.2015 року, підписана відповідачем ОСОБА_1 в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідно до даної розписки грошові кошти були отриманні ОСОБА_1 за право користування ОСОБА_2 земельною ділянкою, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 9).

Як вбачається з позовної заяви, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача, посилаючись на положення ст.ст. 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, зазначивши про те, що між ним та відповідачем було укладено договір позики. 

Із розписки, складеної 15.11.2015 року, вбачається, що 15.11.2015 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 10000 доларів США та відповідно до даної розписки грошові кошти були отриманні ОСОБА_1 за право користування ОСОБА_2 земельною ділянкою (передачу у власність), яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Також в даній розписці зазначається, що ОСОБА_1 ніяких матеріальних та інших претензій до ОСОБА_2 не має, вимагати збільшення оплати за вищезазначеною земельною ділянкою чи її повернення з безстрокового (з передачею у власність) користування не буде.

Таким чином, із змісту розписки від 15.11.2015 року не вбачається, що відповідач брав в борг у позивача грошові кошти, оскільки в заяві вказано про отримання грошових коштів за безстрокове користування земельною ділянкою.

Задовольняючи частково вимоги позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір позики між сторонами укладений не був. Між тим, після постанови Запорізького апеляційного суду від 10.04.2019 року земельна ділянка, яка була предметом укладення розписки від 15.11.2015 року на суму 10000 доларів США, фактично повернута у користування ОСОБА_1 , а тому позивач має право на повернення їй безпідставно набутих ОСОБА_1 коштів. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою, то суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, так як позивачем не було надано достатніх доказів про укладення такого договору.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково враховуючи наступне. 

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Із розписки, складеної 15 листопада 2015 року, вбачається, що 15 листопада 2015 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 10000 доларів США та відповідно до даної розписки грошові кошти були отриманні ОСОБА_1 за право користування ОСОБА_2 земельною ділянкою (передачу у власність), яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Також в даній розписці зазначається, що ОСОБА_1 ніяких матеріальних та інших претензій до ОСОБА_2 не має, вимагати збільшення оплати за вищезазначеною земельною ділянкою чи її повернення з безстрокового (з передачею у власність) користування не буде.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка (заява) як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Розписка, яка надана позивачем на підтвердження укладання договору позики не містить умов щодо обов`язку у відповідача повернути зазначені в ній кошти, а навпаки вказує на наявність між сторонами інших правовідносин щодо користування земельною ділянкою, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір позики між сторонами укладений не був.

Відповідно враховуючи конкретні підстави позову, вимоги заявлені позивачем, щодо стягнення грошових коштів переданих відповідачу за договором позики задоволенню не підлягають.

Застосування до вказаних правовідносин судом першої інстанції положень ст.1212 ЦК України є безпідставним, враховуючи по-перше, що позивач таких підстав позову не заявляв, а по-друге, враховуючи зміст розписки між сторонами у справі існують правовідносини, щодо користування земельною ділянкою, за що саме і було відповідачем отримано кошти, а наявність правовідносин між сторонами, виключає можливість застосування вимог ст. 1212 ЦК України. 

Враховуючи викладене та констатуючи порушення судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 січня 2021 року у цій справі скасувати та прийняти у справі нову постанову наступного змісту.

       У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 липня 2021 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков