Справа № 127/18807/19
Провадження № 22-ц/801/1369/2021
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року	Справа № 127/18807/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Ковальчука О. В.,
суддів :                 Берегового О. Ю., Якименко М. М.,
за участю секретаря Француза М. Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки в спільному майні,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником – адвокатом Семенюком Іваном Васильовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 14 квітня 2021 року в м. Вінниці суддею цього суду Королем О. П., зі складанням його повного тексту 21 квітня 2021,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки в спільному майні, мотивуючи його тим, що йому на підставі договору дарування від 01 лютого 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-75, належить на праві спільної часткової власності 21/50 частка житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських будівель. Право власності на зазначену частину будинковолодіння зареєстровано Вінницьким ООБТІ і записано в реєстрову книгу за реєстровим № 18612 книга № 96.
На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 689409, виданого 12 вересня 2006 року Вінницьким міським управлінням земельних ресурсів та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, позивач є власником земельної ділянки для будівництва та самообслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0339 га, кадастровий номер 0510100000:03:047:0024, яка розташована по АДРЕСА_1 .
Власником інших 29/50 частин вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель на підставі договору дарування від 14 грудня 1988 року є ОСОБА_2 . Умовами цього договору визначено, що у постійне користування відповідача відійшли: кімната 1-6, 1-7, загальною площею 36,4 кв. м, прибудова «А1», ганок, козирок, хлів «Б», льох «п/Б», 1/2 вбиральні «Г».
Не зважаючи на те, що ОСОБА_2 належить лише 29/50 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, вона користується всім спільним будинковолодінням, позивача у його частину приміщення не допускає, змінила замки на вхідних дверях.
Пославшись на викладене та на те, що укласти договір про виділ частки у натурі, а також отримати висновок про можливість виділу в натурі належної позивачу частки та здійснити розрахунок часток у спільному майні відповідач відмовляється, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд виділити йому в натурі 53/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №1 (додаток №12) Висновку ОС-391 від 30 листопада 2020 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2021 року позов задоволено, виділено ОСОБА_1 у натурі 53/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №1 (додаток №12) висновку ОС-391 від 30 листопада 2020 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи, а саме : житлову кімнату 1-4 площею 12,4 кв.м, житлову кімнату 1-5 площею 19,9 кв.м, прихожу 1-8, кухню 1-9 площею 24,4 кв.м, гараж літ. «В», сарай літ. «в», сарай літ. «Д», огорожі №1, 1/2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 76827,00 грн, вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, пославшись на порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення змінити та ухвалити нове рішення, яким виділити ОСОБА_1 у власність в житловому будинку приміщення: прихожа 1-8 площею 8,9 кв. м.; кухня 1-9 площею 15,5 кв. м.; житлова кімната 1-5 площею 19,9 кв. м.; господарські будівлі: сарай «в», сарай «д», огорожа Огорожі № 1 Ѕ, за винятком гаража «в». 
У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 01 лютого 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-75, ОСОБА_1  належить на праві спільної часткової власності 21/50 частка житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських будівель. Право власності на зазначену частину будинковолодіння зареєстровано Вінницьким ООБТІ і записано в реєстрову книгу за реєстровим № 18612 книга № 96 (а. с. 5-7).
Власником інших 29/50 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель на підставі договору дарування від 14 грудня 1988 року є ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами у справі.
На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 689409, виданого 12 вересня 2006 року Вінницьким міським управлінням земельних ресурсів та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для будівництва та самообслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0339 га, кадастровий номер 0510100000:03:047:0024, яка розташована по АДРЕСА_1 (а. с. 11). 
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертиз № ОС-391 від 30 листопада 2020 року (а. с. 81-147) запропоновано 4 варіанти виділу в натурі 21/50 належних позивачу ОСОБА_1 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . 
Експерт дійшов висновку, що технічно можливо виділити ОСОБА_1 приміщення житлової кімнати 1-5, прихожої 1-8, кухні 1-9 у житловому будинку з прибудовами, з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташовуються по АДРЕСА_1 . На розгляд суду надано варіанти 3-4 виділу в натурі 21/50 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , наближені до ідеальної частки з визначенням грошової компенсації одній із сторін за відхилення від ідеальної частки. 
Позивач у заяві, поданій до суду першої інстанції 18 березня 2021 року (а. с. 173), зазначив, що найбільш доцільним та справедливим варіантом виділу йому частки у вказаному будинковолодінні вважає варіант №1 (додаток №12) висновку експертизи, оскільки саме згідно з цим варіантом йому виділяються в натурі приміщення, які дозволяють нормально проживати разом зі своєю сім`єю та саме у варіанті №1 всі об`єкти нерухомості, запропоновані до виділу, розташовані на належній ОСОБА_1 земельній ділянці.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначила (а. с. 156-158), що позивачу необхідно виділити частку у вказаному будинковолодінні за варіантом № 4 висновку експертизи, оскільки саме такий варіант передбачає найменше відхилення від ідеальних часток та найменший розмір компенсації за їх відхилення. 
Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша-третя статті 364 ЦК України).
При виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
Згідно зі статтею 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Системний аналіз статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників і технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року, справа № 545/3753/16-ц, провадження № 61-40289св18.
За приписами ч. ч. 4, 5 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Ці норми відображають загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового врегулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на майно пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 та від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.
З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, зокрема, що саме за варіантом № 1 до висновку № ОС-391 від 30 листопада 2020 року всі об`єкти нерухомості, запропоновані до виділу, розташовані на належній ОСОБА_1 земельній ділянці, та він погодився на сплату на користь відповідача грошової компенсації у більшому розмірі ніж за варіантом поділу № 4 до вказаного висновку експертизи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність виділу позивачу у натурі 53/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами саме за варіантом №1, який не порушуватиме його право на володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташована кімната 1-4 в будинку.
Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення, які фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом, оскільки місцевий суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, взявши до уваги інтереси кожного із співвласників будинковолодіння, дійшов обґрунтованого висновку про виділ ОСОБА_3 частки у спільному майні саме згідно з варіантом №1 (додаток №12) висновку ОС-391 від 30 листопада 2020 року.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану її представником – адвокатом Семенюком Іваном Васильовичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                              О. В. Ковальчук
Судді :                                                О. Ю. Береговий
                                                                  М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 13 липня 2021 року.