Ухвала
Іменем України
 
24 вересня 2021 року
м. Київ
Справа № 518/1043/19
Провадження № 51-4285 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 червня 2021 року щодо 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця м. Кишинів, Республіки Молдова, громадянина Республіки Молдова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,  раніше судимого, 
за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 194 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним  у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115, ч. 2 ст.194 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців; за ч. 2 ст. 194 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень призначено ОСОБА_5 остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2014 року, визначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 9 місяців з конфіскацією майна. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року ОСОБА_5 19 березня 2019 року приблизно об 11:00 год. виконував роботи по благоустрою прилеглої території ДУ «Ширяївський виправний центр (№111)», що знаходиться за межами огородженої парканом житлової зони виправного центру та розташована неподалік від домоволодіння ОСОБА_6 . Під час виконання робіт ОСОБА_5 , залишивши територію центру, направився до домоволодіння ОСОБА_6 , де між ними виник конфлікт.
23 березня 2019 року о 10 год. 30 хв. ОСОБА_6 звернулася до працівників ДУ «Ширяївський виправний центр (№111)» та повідомила про конфлікт з особою, яка відбуває покарання у вказаному центрі.
ОСОБА_5 , дізнавшись про те, що ОСОБА_6 поскаржилася на нього співробітникам виправного центру, з метою з`ясування стосунків та помсти відносно останньої 23 березня 2019 року приблизно о 17 год. 05 хв. залишив огороджену територію ДУ «Ширяївський виправний центр (№111)» та пішов до її будинку.
Приблизно о 17 год. 15 хв. ОСОБА_5 прибув до неогородженого домоволодіння ОСОБА_6 та шляхом пошкодження навісного пристрою вхідних дверей увійшов до середини будинку, де почав голосно кричати на останню, вимагаючи пояснень з приводу її скарг до адміністрації виправного центру. В подальшому, під час конфлікту у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 . Зайшовши за спину потерпілої, ОСОБА_5 зірвав з її голови хустку, якою обвив шию та почав сильно стискати руками, однак ОСОБА_6 почала чинити опір. 
В процесі боротьби ОСОБА_6 впала на підлогу та втратила свідомість. Побачивши, що потерпіла не подає ознак життя та розуміючи, що його дії, спрямовані на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, можуть бути викриті, з метою приховування своїх протиправних дій вчинив умисне знищення будинку ОСОБА_6 шляхом підпалу.
В подальшому, ОСОБА_5 повернувся до місця відбування покарання, сподіваючись на те, що своїми злочинними діями, направленими на позбавлення життя ОСОБА_6 , вжив усі необхідні заходи для доведення злочину до кінця. Однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпіла, прийшовши до свідомості та побачивши, що у будинку розповсюджується чадний дим, самотужки вибралась з будинку і почала кликати односельців на допомогу. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 червня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без змін. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 червня 2021 року, закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.
На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що суд першої інстанції визнав винним ОСОБА_5 без жодного доказу та без показань свідків, які б доводили вину обвинуваченого у інкримінованому йому злочині. Таким чином, ОСОБА_4 вважає, що суд першої інстанції обґрунтував своє рішення недопустимим доказами та зробив висновки, які фактично не відповідають з`ясованим обставинам у судових засіданнях, а суд апеляційної інстанції на вказані порушення уваги не звернув, постановивши незаконне та необґрунтоване рішення.
Зокрема вказує на порушення вимог КПК України при дослідженні судом показань потерпілої ОСОБА_6 , які вона надавала слідчому судді у порядку, визначеному              ст. 225 КПК України, а також зазначає про недопустимість, на думку захисника, як доказу даних протоколу пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 23 березня 2019 року у зв`язку з порушення вимог ст. 228 КПК України.
Також зазначає про те, що в ході слідчого експерименту від 23 квітня 2019 року потерпіла говорила про невідому особу, яка вчинила щодо неї злочин, а тому до її показань щодо впізнання засудженого суду необхідно було віднестися критично.
Крім цього, наголошує на тому, що засуджений не мав змоги залишити територію виправного центру, оскільки вона огороджена бетонним парканом з металевими воротами, а тому не міг вчинити інкримінований йому злочин. 
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Щодо доводів ОСОБА_4 про те, що досліджені докази не підтверджують винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч.1             ст. 115, ч. 2 ст.194 КК України, а в основу обвинувального вироку покладені лише неправдиві покази працівників виправного центру та потерпілої,колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Зі змісту ухвали апеляційного суду від 01 червня 2021 року вбачається, що доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 за змістом здебільшого є аналогічними доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах ОСОБА_5 на вирок місцевого суду, та апеляційної скарги самого  ОСОБА_5 .
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи ОСОБА_5 та його захисника, обґрунтовано вказав, що висновок про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115, ч. 2 ст.194 КК України, за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.
Зокрема вина  ОСОБА_5  підтверджується покладеними в основу вироку показами потерпілої   ОСОБА_6 , наданими в порядку ст. 225 КПК України; безпосередньо наданими в судовому засіданні в суді першої інстанції показаннясвідків  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які вказували на те, що зранку 21 березня 2019 року до виправного центру звернулася мешканка неподалік розташованого села Армашівка, яка скаржилася на одного із засуджених, схожого на ОСОБА_5 , та зазначала, що він здійснив крадіжку майна з території її двору. 
Окрім того, судом першої інстанції досліджені письмові докази, якими суд обґрунтував доведеність вини ОСОБА_5 в інкримінованих йому діяннях і яким надана належна правова оцінка, зокрема такі:
-  електронна реєстрація повідомлення про злочини, у якому зазначалося, що 21 березня 2019 року о 19 год. 56 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про виявлення потерпілої ОСОБА_6 із тілесними ушкодженнями за місцем її фактичного проживання;
-  електронна реєстрація повідомлення про злочини, у якому зазначалося, що 21 березня 2019 року о 18 год. 29 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про підпал будинку невідомою особою біля місць позбавлення волі;
-  протокол прийняття заяви від ОСОБА_6 про вчинене кримінальне правопорушення від 23 березня 2019 року, відповідно до якого потерпіла вказала про замах на її вбивство ОСОБА_13 , який 21 березня 2019 року після 16.00 год. прийшов до її домоволодіння та під час сварки почав її душити, від чого вона втратила свідомість, після чого підпалив будинок;
-  протокол огляду місця події від 23 березня 2019 року, згідно з яким слідчим вприміщенні дисциплінарного ізолятора (ДІЗО) ШВЦ-111 виявлено та вилучено особисті речі засудженого ОСОБА_5 , серед яких є запальничка чорного кольору;
-  звіт про причину виникнення пожежі від 21 березня 2019 року, згідно з яким вбачається, що найбільш ймовірною причиною виникнення пожежі є занос джерела вогню ззовні невстановленою особою в житлову кімнату будинку;
-  протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 березня 2019 року, згідно з яким потерпіла на фото впізнала ОСОБА_5 ;
-  ухвала слідчого судді від21 квітня 2019 року про проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_6 та висновок експерта № 27 від 13 червня 2019 року, згідно з яким у потерпілої виявлено тілесні ушкодження, характерні для душіння;
-  протокол проведення слідчого експерименту від 23 квітня 2019 року, згідно з яким потерпіла ОСОБА_6 самостійно, раціонально та послідовно відтворює події під час вчинення злочинного діяння відносно неї;
-  ухвала слідчого судді від 17 червня 2019 року про проведення судової пожежно-технічної експертизи та висновок № 19-3349 судової пожежно-технічної експертизи, згідно з яким найбільш імовірною причиною виникнення пожежі в житловому будинку ОСОБА_6 є стороннє джерело енергії у вигляді палаючого сірника чи інше подібне по потужності джерело;
-  ухвала слідчого судді від 22 квітня 2019 року про призначення судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_5 та висновок судово-психіатричних експертів № 38 від 16 травня 2019 року, згідно з яким у ОСОБА_5 спостерігається дефект легкого ступеня інтелектуально-мнестичних функцій та рівня інтелекту. Однак рівень інтелектуального розвитку дозволяє йому розуміти протиправний характер вчинених ним дій;
-  протокол огляду місця події від 26 червня 2019 року, згідно з яким слідчим 26 червня 2019 року оглянуто територію ДУ «ШВЦ №111» та виявлено, що за котельнею є отвір, через який можливо покинути територію центру непоміченим.
Доводи касаційної скарги захисника щодо недопустимості як доказу показань потерпілої через порушення слідчим суддею вимог КПК України при здійсненні допиту потерпілої в порядку ст. 225 КПК фактично зводяться до того, що слідчий суддя, як указує захисник, в ході допиту передчасно назвав ОСОБА_5 особою, яка вчинила злочин, чим проявив власну упередженість. На думку колегії суддів, вказана обставина не може в цьому випадку бути достатньою підставою для визнання показань потерпілої, наданих слідчому судді у порядку положень ст. 225 КПК України, недопустимими, оскільки жодних обґрунтувань стосовно того, яким чином така обставина вплинула на зміст показань потерпілої, в касаційній скарзі захисника не наведено. 
У своїй касаційній скарзі захисник також вказує про недопустимість як доказу протоколу пред’явлення потерпілій ОСОБА_6 для впізнання особи за фотознімками від 23 березня 2019 року, оскільки він отриманий, на думку захисника, з порушенням вимог ст. 228 КПК України.
Згідно ч. 1 ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.
Відповідно до ч. 2 ст. 228 КПК України особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі.
Згідно з частинами 6, 7 зазначеної статті, за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання. 
Апеляційним судом, як зазначено в ухвалі, був переглянутий протокол від 23 березня 2019 року та відеозапис, з якого вбачається, що під час проведення пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпілій ОСОБА_6 було пред`явлено для впізнання разом з фотознімком, де був зображений ОСОБА_5 , ще три фотознімки. При цьому всі особи, зображені на них, а також самі фотознімки, не мали різких відмінностей між собою та інших особливостей, що могли  суттєво вплинути на сприйняття зображення особою, яка впізнає. 
При цьому потерпілій було поставлене питання щодо прикмет, за якими вона може впізнати певну із пред`явлених на фотознімках осіб, на що остання беззаперечно та без сумнівів одразу ж вказала на фотознімок із зображенням ОСОБА_5 , описала риси, за якими його впізнала та пояснила, за яких обставин його бачила.
Крім того, як зазначив апеляційний суд, з протоколу прийняття заяви від ОСОБА_6 про вчинення кримінального правопорушення від 23 березня 2019 року, у якому зазначено прізвище ОСОБА_5 як особи, що вчинила відносно неї злочин, вбачається, що потерпіла чітко знала прикмети обвинуваченого, оскільки в день вчинення відносно неї злочину скаржилася працівникам виправного центру на конфлікт, який виник з ОСОБА_5 раніше, й з огляду на який він пізніше прибув до її домоволодіння. 
Доводи захисника про те, що в протоколі проведення слідчого експерименту від 23 квітня 2019 року потерпіла говорить про невідому особу, яка вчинила щодо неї злочин, не можуть бути підставою для обґрунтованого сумніву в доведеності вини засудженого у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, оскільки на вчинення дій щодо потерпілої саме засудженим вказує сукупність інших зазначених вище доказів, оцінених місцевим судом.
Твердження захисника ОСОБА_4 щодо невірного викладу фактичних обставин, які суперечать доказам у справі, а саме те, що з фототаблиці, наявної в протоколі огляду місця події від 26 червня 2021 року, не вбачається наявність отвору, через який можливо покинути територію виправного центру, були перевірені судом апеляційної інстанції й не знайшли свого підтвердження з огляду на дослідження місцевим судом даних указаного вище протоколу огляду місця події від 26 червня 2019 року, згідно з яким слідчим 26 червня 2019 року було оглянуто територію ДУ «ШВЦ №111» та виявлено, що за котельнею є отвір, через який можливо покинути територію центру непоміченим.
Стосовно посилання захисника ОСОБА_4 на недопустимість як доказу відеозапису з оптичного диску «VS DVD+R», де відображені переміщення ОСОБА_14 у день вчинення інкримінованих йому дій приблизно о 17 год. 30 хв. по території двору ШВЦ № 111, у зв`язку з неможливістю його перегляду з технічних причин у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний відеозапис був безпосередньо досліджений місцевим судом, й апеляційний суд по іншому як доказ його не оцінював. 
Колегія суддів касаційного суду вбачає, що апеляційний суд прийшов до правильного висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правильність кваліфікації судом першої інстанції дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як закінченого замаху на вбивство, тобто на умисне заподіяння смерті іншій людині, й за               ч. 2 ст. 194 КК України як умисне знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу.
При призначенні покарання суд правильно врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є тяжким та особливо тяжким злочином, конкретні обставини вчинення злочинів, характер та спосіб їх вчинення.
Судом першої інстанції були враховані дані про особу засудженого, який вчинив злочини у період відбування покарання за іншим вироком, що свідчить про те, що він на шлях виправлення не став, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем відбування покарання характеризується негативно. Також враховано відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обставини, що обтяжують покарання, а саме вчинення злочину щодо особи похилого віку, рецидив злочинів.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 червня 2021 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді: 
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3