ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" липня 2021 р.           Справа№ 920/1139/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Шаптали  Є.Ю. 

секретар судового засідання        Макуха О.А.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали апеляційної скарги Сумської міської ради
на рішення   Господарського суду Сумської області
від                             10.02.2021 (повний текст складено 22.02.2021)
у справі             № 920/1139/20 (суддя Резніченко О.Ю.)
за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант-Суми»
до                                Сумської міської ради
про                             визнання укладеною додаткової угоди про поновлення   договору     
                                        оренди земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант-Суми» (далі - ТОВ «Адамант-Суми», позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Сумської міської ради (далі - відповідач) про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення   договору  оренди земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що  маючи намір скористатись переважним правом на укладення Договору на новий строк на тих самих умовах, позивач направив на адресу відповідача лист-повідомлення, додавши до нього додаткову угоду, проте  відповідач після закінчення строку спірного договору не повідомив позивача про заперечення у його поновленні, а тому позивач вважає, що договір продовжив свою дію на тих самих умовах і на той самий строк, в порядку ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».
Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував, що не відмовлявся укладати додаткову угоду до Договору, а його дії свідчать про наміри продовжувати договірні відносини з позивачем. Позивачем не надано доказів наявного зволікання відповідача в укладенні додаткової угоди до Договору, а тому право позивача не порушене, тобто, відсутній предмет спору.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 10.02.2021 у справі №920/1139/20 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант-Суми» до Сумської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки - задоволено. Визнано укладеною додаткову угоду від 21.08.2020 про поновлення договору оренди земельної ділянки від 22.12.2015, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав за № 2359514, у викладеній в резолютивній частині цього рішення редакції.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, Сумська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до того, що відповідач не відмовлявся укладати додаткову угоду до Договору,  оскільки таке рішення ним взагалі не приймалось, а позивача було повідомлено, що питання поновлення договору буде винесено  на розгляд постійної комісії  з питань архітектури, містобудування, регулювання земельних відносин, природокористування  та екології з подальшим розглядом на сесії Сумської міської ради. Водночас, в зв`язку з проведенням в України  місцевих виборів, які відбулися 25.10.2020, наразі обрана в новому складі комісія  розглядає питання, які не були  вирішені попереднім складом. Враховуючи, що відповідач не приймав рішення про відмову в укладенні Договору, а позивач не надав докази наявного зволікання з боку відповідача в укладенні додаткової угоди до Договору, апелянт вважає, що права позивача не порушені. Крім цього, апелянт зазначав, що  згідно Історико-архітектурного опорного плану м. Суми, затвердженого  наказом Міністерства Культури  України № 1364 від 22.11.2012,  Плану зонування  території м. Суми, затвердженого рішенням Сумської міської ради № 2108-МР від 06.03.2013,  спірна земельна ділянка знаходиться  на території  охоронної зони. 08.08.2017 Міністерством культури України було видано припис про зупинення проведення земляних та будь-яких інших будівельних робіт на об`єкті, який знаходиться на спірній земельній ділянці. Проте згідно актів обстеження, будівництво на цій земельній ділянці триває. Оскільки  спірна земельна ділянка, яка є предметом спірного Договору та надавалась позивачу для будівництва адміністративно-торговельного розважального комплексу, розташована  на території охоронної зони та відповідно до згаданого припису земляні та будь-які  інші будівельні роботи на ній зупинено, апелянт вважає, що спірний Догорів  за приписами ст. 228 ЦК України є таким, що  порушує публічний порядок, відтак є нікчемним. До апеляційної скарги відповідачем (апелянтом) долучено  копію Припису Міністерства культури України  від 08.08.2017, викопіювання з Історико-архітектурного опорного плану м. Суми, викопіювання з Плану зонування  території м. Суми, актів обстеження №1 від 08.01.2020, № 5 від 12.03.2021 з фотофіксацією та інформації з Держаного реєстру  речових прав на нерухоме майно.
В судове засідання апеляційної інстанції 06.07.2021, яке відбулось в режимі відеоконференції, до Господарського суду Сумської області з`явились представники сторін, представник відповідача (апелянта)  в судових дебатах підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову  в задоволенні позову.
Представник позивача в судових дебатах заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. 
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, 22.15.2015 між ТОВ «Адамант-Суми» (позивач, орендар за договором) та Сумською міською радою (відповідач, орендодавець за договором) укладено Договір оренди земельної ділянки (далі Договір), за умовами якого позивачу передано в користування на умовах оренди земельну ділянку загальною площею 0,14 га для будівництва адміністративно-торгівельного розважального комплексу за адресою: м. Суми, вул. Воскресенська, 12/1, кадастровий № 5910136300:02:009:0004, строком до 29.09.2020. 
Відповідно до п. 2.2 Договору по закінченню строку, на який було укладено Договір, орендар має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренду, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
Даний договір згідно п. 8.1 набирає чинності з моменту державної реєстрації права оренди, тобто з 03.02.2016.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав, що за час дії  Договору, використовуючи земельну ділянку за цільовим призначенням, ним було збудовано на цій земельній ділянці об`єкт незавершеного будівництва з готовністю 14%, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 153220759101).
Маючи намір поновлення Договору, на виконання його умов, 21.08.2020, тобто не пізніше ніж за місяць до спливу його строку, позивач звернувся до відповідача із листом-повідомленням,  додавши до нього додаткову угоду в 2-х примірниках. Вказаний лист був переданий відповідачу 21.08.2020 через канцелярію, що підтверджується копією цього листа з відміткою канцелярії відповідача, а також копією додаткової угоди.
Як стверджував позивач, протягом місяця з дня отримання вказаного листа-повідомлення та додаткової угоди, як це регламентовано ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», тобто по 21.09.2020, з боку відповідача жодної пропозиції щодо неприйнятності умов запропонованої позивачем додаткової угоди на адресу позивача не надійшло.
Наведене, на переконання позивача, підтверджує зволікання відповідача в укладенні Додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки, що згідно ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» є підставою для поновлення строку дії договору оренди землі на тих самих умовах, які визначено Договором.
Як встановлено матеріалами справи, укладений між сторонами договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України. Спеціальним законом, який регулює суспільні відносини в Україні з питань оренди землі є  Закон України «Про оренду землі».
За приписами ст. ст. 2, 3 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 116 вказаного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
До виключних повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.
У відповідності до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
За змістом ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі».
За приписами ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент закінчення строку дії договору) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.
До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.
При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. 
За приписами ч. 6 вищевказаної статті Закону у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).
Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку (ч. 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).
Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (ч. 9  вказаної статті).
Аналіз зазначених вище положень дає підстави вважати, що за змістом ст. 33 Закону України «Про оренду землі» визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та встановлено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому, законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору   оренди  землі  на  новий  строк» та «поновлення договору  оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої ч.ч. 1-5, так і для підстави, передбаченої ч. 6 цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.
Дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені ч. 2 ст. 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою в зв`язку із відсутністю у нього інформації про наявність наміру дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому, таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).
У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень про поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (ч. 6 ст.33 Закону України «Про оренду землі»).
При цьому, додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, а за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов - орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку.
Таким чином, виникненню у орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме, ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»). Отже, в такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Вищезгаданого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22.09.2020 у справах № 159/5756/18 та № 313/350/16-ц.
При цьому, саме Велика Палата Верховного Суду на підставі ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 302 ГПК України є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.
Таким чином, Велика Палата висловилась з приводу підстав поновлення договору оренди згідно  ч. 6 ст. Закону України «Про оренду землі» та на підставі такого висновку для задоволення позову про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди орендарю слід у відповідний строк звернутись до орендодавця з листом про намір скористатись переважним правом на поновлення  договору з доданим до нього проектом додаткової угоди.
В постановах від 22.09.2020 у справах № 313/350/16-ц та № 159/5756/18, які є останніми, прийнятими за подібних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, наведеного в постанові від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, а саме, щодо тверджень про необов`язковість повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з надсиланням проекту додаткової угоди для виникнення підстави поновлення договору, передбаченої ч. 6 ст. 33 цього Закону.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову у поновленні договору оренди.
Як вище згадувалось,  положеннями ч. 2 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендар повинен повідомити орендодавця про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
Таким чином, таке звернення повинно бути вчинене у встановлений самим договором оренди строк, проте не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди.
Така конструкція цієї статті передбачає, що у випадку відсутності домовленості між сторонами договору щодо такого строку та не закріплення останнього в договорі, цей строк визначено нормативно - не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі, отже  перевагу має договірний строк, визначений та встановлений сторонами в договорі оренди землі.
Як вище згадувалось, п. 2.2 Договору сторони погодили, що по закінченню строку, на який було укладено Договір, орендар має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренду, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
Матеріалами справи встановлено, що на виконання умов цього пункту Договору, 21.08.2020, тобто не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі, позивач через канцелярію звернувся до відповідача із листом-повідомленням,  додавши до нього додаткову угоду в 2-х примірниках,  що в свою чергу свідчить про повідомлення позивачем (орендарем)  відповідача (орендодавця) про намір скористатися правом на поновлення Договору оренди  з надсиланням проекту Додаткової угоди, отже виникнення підстав для поновлення Договору.
Подібна правова позиція щодо необхідності повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк з дотриманням строку, передбаченого умовами договору, наведено в постановах Верховного Суду від 10.11.2020 у справі №915/1796/19 та від 19.11.2020 у справі № 914/236/18.
При цьому, судом враховано, що положеннями ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» законодавець визначив алгоритм дій, який зобов`язує орендодавця після отримання листа-повідомлення орендаря: розглянути лист-повідомлення на відповідність вимогам закону; узгодити з орендарем (за необхідності) істотні умови договору; за відсутності заперечень прийняти рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності); укласти з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендареві направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
Разом з цим, необхідно мати на увазі, що заперечення орендодавця з приводу невідповідності листа-повідомлення орендаря з проектом додаткової угоди вимогам закону не можуть бути без наведення відповідних причин, а мають бути обґрунтованими й містити конкретні посилання на порушення закону, зазначені у листі-повідомленні або проекті додаткової угоди, або містити конкретні істотні умови договору, щодо яких орендодавець пропонує зміни.
Положеннями п. 34 ст. 26  Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції відповідної Ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні - сесії.
В свою чергу, судом встановлено, що відповідач не приймав рішення на сесії ради про відмову у наданні земельної ділянки позивачу, а також в місячний термін з подання вказаного листа-повідомлення про поновлення Договору оренди земельної ділянки не повідомляв письмово позивача про будь-які заперечення щодо продовження Договору оренди землі.
Водночас, матеріалами справи встановлено, що 26.08.2020 Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, як уповноважений орган відповідача, направив позивачу лист, яким повідомив, що питання про поновлення Договору оренди землі від 22.12.2015 буде внесено на розгляд постійної комісії з питань архітектури, містобудування, регулювання земельних відносин, природокористування та екології Сумської міської ради (далі - Постійна комісія) з подальшим розглядом на сесії Сумської міської ради.
01.10.2020 Постійна комісія ухвалила погодити поновлення Договору, укладеного з позивачем. 22.10.2020 проєкт рішення Сумської міської ради з вказаного питання був оприлюднений на офіційному сайті Сумської міської ради.
При цьому, сам відповідач стверджував, що не відмовлявся укладати додаткову угоду до Договору, а його дії свідчать про наміри відповідача продовжувати договірні відносини, однак як на момент вирішення справи судом першої інстанції, так й на момент її апеляційного розгляду рішення щодо поновлення Договору оренди прийнято не було, що свідчить про явне зволікання відповідача в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі.
Оскільки  відповідач отримав від позивача вказаний лист-повідомлення 21.08.2020, то 21.09.2020 завершився місячний строк його розгляду, а позивач звернувся до суду 11.11.2020, що також свідчить про наявність порушеного права позивача. Відповідно доводи відповідача (апелянта) в цій частині не заслуговують на увагу.
Проведення місцевих виборів, які відбулись 25.10.2020,  на що також посилався апелянт, не звільняє відповідача, як уповноваженого органу, від обов`язку своєчасного розгляду питання про поновлення спірного Договору оренди.
Судом також встановлено, що 04.01.2021 позивач, враховуючи зміст вказаного вище рішення Постійної комісії та відзиву на позовну заяву, звернувся до відповідача з заявою, в якій просив визнати час та дату підписання і оформлення додаткової угоди до Договору, проте жодної відповіді на вказаний лист  не отримав.
Натомість матеріалами справи  встановлено, що після закінчення строку дії Договору оренди земельної ділянки, позивач продовжував користуватись земельною ділянкою та сплачував орендну плату (не заперечував й відповідач), який протягом місяця після закінчення строку дії Договору листа-повідомлення з запереченнями на поновлення Договору оренди землі позивачу також не надіслав, що, в свою чергу, можна вважати «мовчазною згодою» орендодавця на поновлення Договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, передбачених Договором оренди.
З приводу тверджень апелянта про те, що  спірний Договір є таким, що порушує публічний порядок, оскільки земельна ділянка, яка є його предметом  надавалась позивачу для будівництва адміністративно-торговельного розважального комплексу згідно Історико-архітектурного опорного плану м. Суми, затвердженого  наказом Міністерства Культури  України № 1364 від 22.11.2012,  Плану зонування  території м. Суми, затвердженого рішенням Сумської міської ради № 2108-МР від 06.03.2013, розташована  на території охоронної зони, а відповідно до припису Міністерства культури України  від 08.08.2017  земляні та будь-які  інші будівельні роботи на ній зупинено,  слід зазначити, що  на підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Крім цього, у разі порушення свого права, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначений законом або договором за згодою сторін спосіб.
Проте, матеріли справи не містять жодних доказів звернення відповідача до позивача протягом дії Договору або після винесення припису Міністерством культури України про порушення позивачем умов Договору, зокрема, щодо використання земельної ділянки не за цільовим призначення  або  розірвання цього договору у зв`язку  з тим, що спірна земельна ділянка розташована  на території охоронної зони, або звернення з відповідним позовом до суду за захистом порушених прав чи інтересів.
З приводу наданих відповідачем (апелянтом) суду апеляційної інстанції  копії Припису Міністерства культури України  від 08.08.2017, викопіювання з Історико-архітектурного опорного плану м. Суми, викопіювання з Плану зонування  території м. Суми, актів обстеження №1 від 08.01.2020, № 5 від 12.03.2021 з фотофіксацією та інформації з Держаного реєстру  речових прав на нерухоме майно слід зазначити, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких наведено в статтях 13, 14, 74 ГПК України, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Положеннями ст. 80 цього Кодексу  чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, на підставі ч. 3 цієї статті  відповідач повинен подати  докази разом з поданням  відзиву на позовну заяву.
За змістом ч. 4  згаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, за яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 
Відповідно до ч. 5 цієї статті у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання цих доказів. 
Таким чином, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заперечення відповідача мають бути подані ним одночасно з відзивом на  позовну заяву, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована. 
Зі спливом встановленого процесуального строку відповідач втрачає право на вчинення відповідної процесуальної дії (ч. 1 ст. 118 цього Кодексу).
За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
З огляду на наведене, системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими  відповідач обґрунтовує свої заперечення повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на відповідача покладено обов`язок подання таких доказів вчасно, а саме, з відповідним відзивом на позовну заяву.
Оскільки вищезгадані докази, які подані відповідачем до апеляційного суду, не були подані ним суду першої інстанції разом з відзивом на позовну заяву і суд першої інстанції не надавав їм оцінки, апеляційний суд вважає, що такі докази не можуть бути прийнятими.
Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. 
Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (ч. 1 ст. 5 вказаного Закону).
За приписами ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років (ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі»).
Загальний порядок укладання господарських договорів визначено положеннями ст. 181 ГК України, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальних вимог до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі, якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір згідно вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.
Натомість, положеннями ст. 33 Закону України «Про оренду землі» визначено як умови та підстави поновлення договору оренди землі, так і обов`язок сторін укласти додаткову угоду до договору оренди землі про його поновлення.
Відповідно до ч. 9 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»  відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.
Таким чином, якщо орендодавець відмовляється чи ухиляється від укладення Додаткової угоди до Договору оренди землі, обов`язковість укладення якої передбачена ч. 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», належним способом захисту порушеного права є визнання додаткової угоди укладеною із викладенням її змісту.
Аналогічний правовий висновок наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 908/299/18.
З огляду на наведене, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для визнання укладеною Додаткової угоди про поновлення Договору оренди, які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.
Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм  матеріального  права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006  та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сумської міської ради залишити без задоволення, рішення  Господарського суду Сумської області від 10.02.2021 у справі №  920/1139/20 - без змін. 
Матеріали справи № 920/1139/20 повернути до Господарського суду Сумської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.  288-289  ГПК України.  

                                                               Повний текст постанови складено 09.07.2021

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                Є.Ю. Шаптала