ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

19 липня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/4312/20
Головуючий у першій інстанції - Шевченко  І. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/831/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,
секретар: Шапко В.М. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 березня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Ніжинської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, 
дата та місце складання повного тексту рішення: 02 квітня  2021 року, м.Ніжин,

                                    В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила надати тимчасовий дозвіл на виїзд з України їхньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька на період часу з 01 березня 2021 року по 30 червня 2021 року.
Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2016 року, який рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2018 року розірвано. У даному шлюбі сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю. Відповідач сплачує позивачці аліменти у розмірі 2000 грн на утримання сина. 
Позивачка зазначає, що піклуючись про фізичний та духовний розвиток дитини, враховуючи інтереси сина подорожувати та вивчати іноземні мови, має намір тимчасово виїхати з дитиною за межі України, однак батько, діючи всупереч інтересам дитини не надає дозволу на виїзд, при цьому не надаючи доказів, які б свідчили про те, що ним особисто влаштовано належні умови задля забезпечення та гарантування повноцінного, здорового, гармонійного розвитку дитини. З метою забезпечення навчання дитини вона записала сина до дитячого садка в Королівстві Норвегія - Finnvika Barnehage , який знаходиться у селі Лунденес на острові Гритойя. 
ОСОБА_1 просить врахувати, що при задоволенні позовної вимоги про надання їй дозволу на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_4 у супроводі матері, без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку, законом передбачено надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінченням, мети перебування та конкретної держави. Зауважує, що термін виїзду дитини за кордон необхідно визначити протягом 2020-2021 навчального року, а саме до 30 червня 2020 року з метою убезпечення дитини та можливості в подальшому її батькам спільно вирішувати питання щодо навчання та виховання дитини. 
Позивачка пояснила, що вони з сином будуть проживати в Королівстві Норвегія у її чоловіка - ОСОБА_9 , який має у власності приватний будинок, постійну роботу, може забезпечити сину позивачки окрему кімнату з усіма необхідними для проживання, навчання та відпочинку речами.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про надання тимчасового дозволу на виїзд з України її дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 на період часу з 01 березня по 30 червня 2021 року.
Суд виходив з того, що ураховуючи зазначену позивачкою мету поїздки, її тривалість, вік дитини та ненадання позивачкою доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, відсутні підстави для висновку, що така поїздка буде відповідати найкращим інтересам дитини. Крім цього, суд звернув увагу на те, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з доповненнями, станом на час розгляду справи в суді в країні тривають карантинні обмеження. Позивачка не довела, що її прагнення щодо поїздки дитини за межі України в умовах пандемії обґрунтовані саме інтересами дитини.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при вирішенні справи суд мав керуватися саме інтересами дитини, що покладено в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В той же час, позивачкою було надано докази щодо виїзду дитини до Королівства Норвегії з метою розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, зокрема ОСОБА_1 та її нинішній чоловік, ОСОБА_9 , забезпечені власним житлом - житловим будинком з земельною ділянкою, дитина матиме власну кімнату, територію для активного відпочинку. Зазначає, що матеріалами справи підтверджується працевлаштування позивачки, її розмір заробітної плати, забезпечення влаштування хлопчика до дитячого садочка на період часу до 30 червня 2021 року, що свідчить про створення належних умов для проживання та матеріального забезпечення дитини. Також вважає, що доведено повернення дитини з Норвегії до України відповідним бронюванням квитків. 
Особа, яка подає апеляційну скаргу не погоджується з висновком суду, що поїздки дитини за межі України в умовах пандемії не відповідатиме інтересам дитини, оскільки епідситуація щодо захворюваності на коронавірус в Норвегії значно краща, ніж в Україні. Крім того, позивачка уклала договір комплексного добровільного страхування медичних витрат подорожуючих, дійсний до 21 листопада 2021 року, що забезпечить належне лікування дитини навіть в разі незначного поганого самопочуття. 
Сторона позивачки вказує, що ОСОБА_1 створені всі якнайкращі умови для дитини, в той же час відповідачем не доведено належними доказами, що він турбувався про оздоровлення сина, розвиток, розширення кругозору шляхом вивчення іноземних мов, подорожей або активного відпочинку, а всі його твердження про бажання ОСОБА_1 здійснювати перешкоди в спілкуванні з дитиною ґрунтуються виключно на припущеннях. 

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином. У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
На підставі ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2016 року по 22 січня 2018 року, який рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2018 року розірвано (а.с.10).
З копії свідоцтва про народження вбачається, що сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).
З копії трудового договору від 22 квітня 2020 року вбачається, що ОСОБА_9 працює водієм з повним робочим днем в Харстад (а.с.17, 18-19) та має юридичне право на майнові права, винагорода 500000 норвезьких крон (а.с.20, 21-22) у праві власності 
Вбачається, що ОСОБА_2 звертався до служби у справах дітей та сім`ї з питанням про визначення порядку спілкування з сином (а.с.39-42, 48). За результатами звернення складено висновок оцінки потреб сім`ї (а.с.43), акт обстеження умов проживання (а.с.44) та видано розпорядження Солом`янською районною в м.Києві державною адміністрацією від 15 грудня 2020 року №833, яким визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожного І та ІІ тижня місяця з 16.00 п`ятниці до 19.00 неділі; два тижні влітку для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини (а.с.84). 
Також матеріали містять копію паспорта ОСОБА_9 (а.с.23-25) копії скріншоти повідомлень ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з мобільного додатку Вайбер (а.с.12, 15, 16), копії медичних довідок ОСОБА_2 (а.с.45, 47), копію сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду (а.с.46); копії чеків про переведення коштів (а.с.49-57).
Апеляційному суду ОСОБА_1 подано копію підтвердження бронювання квитків для ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з пересадкою Осло - Франкфурт, Франкфурт - Київ 30 червня 2021 року (а.с.181), копію договору комплексного добровільного страхування медичних витрат подорожуючих відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.182), копію стандартного трудового одговору про працевлаштування позивачки (а.с.183), копію скріншоту з вікіпедії щодо Бьяркей (а.с.184-185).
Відповідач заперечень щодо долучення нових доказів суду не подав.

Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно частини 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Частиною 1 статті 12 даного Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно частини 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.
У статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно статті 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.
Згідно  пункту 3 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
В підпункті 1 пункту 4 Правил в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Підпунктом 2 пункту 4 Правил передбачено, що без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків дитину, яка не досягла 16-річного віку, можна вивезти у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17-ц викладено висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, якій відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.
Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Установивши, що позивачка не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без дозволу і супроводу батька, без надання доказів визначення його початку й закінчення, суд дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність позовних вимог. При цьому, позивачкою не надано доказів суду першої інстанції на підтвердження бронювання квитків для вильоту її з сином до іншої країни, а також про повернення до України.
Фактично доводи позивачки зводяться до того, що вона та її новий чоловік зможуть забезпечити дитину матеріально. Разом з тим, як у первісній позовній заяві, так і в уточненій позовній заяві (нова редакція) позивачка зазначала, що надасть копію свідоцтва про шлюб з ОСОБА_9 безпосередньо в судове засідання. Однак, указаного документа станом на час розгляду справи в суді позивачка не надала, як і не надала його до суду апеляційної інстанції. Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 , хоча позивачка вказує саме дане прізвище, зокрема і при бронюванні квитків. Також позивачкою не надано доказів де саме буде проживати дитина в цей період тощо, а також позивачкою не вказано державу перебування дитини.
Згідно ч.1 с.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Частинами 5-7 даної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами існує спір щодо порядку спілкування батька ОСОБА_2 з сином - ОСОБА_4 . 
Перевіряючи надані ОСОБА_1 копії підтвердження бронювання квитків для ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з пересадкою Осло - Франкфурт, Франкфурт - Київ 30 червня 2021 року , колегія суддів вважає даний доказ неналежним зважаючи на те, що бронювання відбулось 23 квітня 2021 року вже після ухвалення рішення судом першої інстанції.
За змістом позовної заяви, виїзд дитини за кордон необхідний для її розвитку, з метою навчання, в тому числі іноземним мовам, разом з тим позивачкою не надано будь-яких доказів про те, як вона організувала дане навчання, де буде проживати дитина, не надала доказів на підтвердження визначеної конкретної дати виїзду та повернення до України, у супроводі кого має дитина виїжджати та повертатися до України.
Доводи апеляційної скарги, що при вирішенні справи суд мав керуватися саме інтересами дитини, покладених в основу багатьох рішень ЄСПЛ, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції керувався саме інтересами дитини. 
Доводи, що позивачкою було надано докази щодо виїзду дитини до Королівства Норвегії з метою розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, зокрема, що ОСОБА_1 та її нинішній чоловік, ОСОБА_9 , забезпечені власним житлом - житловим будинком з земельною ділянкою, дитина матиме власну кімнату, територію для активного відпочинку, спростовуються матеріалами справи, оскільки позивачкою не надано доказів, що вона є дружиною ОСОБА_9 та має можливість і право проживати з ним. Також позивачкою не надано жодного доказу, що дитина матиме власну кімнату, територію для відпочинку та, крім того, майнові права ОСОБА_9 , сумісно з правами ОСОБА_9 перебувають в іпотеці «SPAREBANK 1» 
Доводи апеляційної скарги, що матеріалами справи також підтверджується працевлаштування позивачки, її розмір заробітної плати, не можуть бути належним доказом для надання дозволу для виїзду дитини за кордон. 
Разом з тим, позивачка в позові та апеляційній скарзі лише посилається на забезпечення навчання хлопчика в дитячому садочку на період часу до 30 червня 2021 року, проте не підтверджує дані обставини належними та допустимим доказами. 
Копія договору комплексного добровільного страхування медичних витрат подорожуючих відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , копія стандартного трудового одговору про працевлаштування позивачки, хоча і підтверджують страхування медичних витрат та наявність робочого місця у позивачки, проте не є належним доказом в даній категорії справ. 
Позивачкою взагалі не підтверджено належними та допустимим доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без надання доказів початку й закінчення виїзду, відповідатиме інтересам дитини та не порушує прав батька на спілкування з нею. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суд першої інстанції, які знайшли обґрунтовану оцінку у мотивувальній частині рішення, та переважно зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржниці з висновками судів щодо їх оцінки.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційний суд констатує, що рішення суду першої інстанції належним чином обґрунтоване. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержання норм матеріального та процесуального законодавства і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 березня 2021 року - без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Головуючий:                               Судді: