ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4581/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.,
суддів Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В., 
за участю секретаря Масловської К.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року
у справі № 320/4581/21 (розглянуту у спрощеному позовному провадженні)
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Прохацького Р.О. від 21.12.2019 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 37710,20 грн. в дохід держави ВП №41819614.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що під час примусового виконання виконавчого листа від 14.07.2011, виданого Шевченківським районним судом м. Києва, з ОСОБА_1 було фактично стягнуто 2314,09 грн., відтак у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 10 % від суми стягнення, оскільки при виконанні виконавчого документа відповідачем не було стягнуто всю суму заборгованості.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 адміністративний позов задоволено повністю.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Свої вимоги обґрунтовує тим, що державним виконавцем здійснювалися дії щодо розшуку майна боржника, арешту коштів боржника, а тому постанова про стягнення з боржника        виконавчого збору у розмірі 37710,20 грн. в дохід держави від 21.12.2019 ВП №41819614 винесена        у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження». 
В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 311 КАС України розглядає в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
На адресу апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог законодавства.
Відповідно до положень статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Згідно зі статтями 315, 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 31.01.2014 державним виконавцем        міського відділу державної виконавчої        служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції        Дорошенко Р.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження        ВП № 41819614 з примусового виконання        виконавчого листа        № 2-2427/10, виданого    14.07.2011 Шевченківським        районним судом міста Києва, про стягнення з          ОСОБА_1  на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» боргу в сумі        377 102 грн. 01 коп.
11.08.2016 головним державного виконавця Білоцерківського відділу        державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було прийнято постанову    про розшук майна боржника ВП № 41819614.
На протязі виконання вказаного виконавчого провадження було перераховано стягувачу        ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» наступні суми боргу 43,98 грн. згідно платіжного доручення № 817 від 12.06.2017; 51,63 грн., згідно платіжного доручення № 818 від 12.06.2017; 51,63 грн. згідно платіжного доручення № 1339 від 26.08.2016; 51,63        грн. згідно платіжного доручення №1484 від 22.09.2016; 43,89 грн. згідно платіжного доручення № 821 від 12.06.2017; 51,63 грн. згідно платіжного доручення № 822 від 12.06.2017; 51,63 грн. згідно платіжного доручення №819 від 12.06.2017; 51,63 грн. згідно платіжного доручення № 820 від 12.06.2017; 51,63 грн. згідно платіжного доручення №823 від 12.06.2017;        187,32 грн. згідно платіжного доручення № 824 від 12.06.2017.
09.09.2019 головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прохацьким P.O., на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2019 у справі № 761/17069/19, винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження та замінено стягувача у виконавчому листі, виданому 14.07.2011 Шевченківським районним судом        м. Києва в цивільній справі № 2-2427/10, а саме ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» на        ТОВ    «АНСУ».
21.12.2019 головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прохацьким P.O. винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП № 41819614, якою        стягнуто з боржника ОСОБА_1  виконавчий збір у розмірі 37710,20 грн.
10.09.2020 ТОВ «АНСУ» подало до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)        заяву про повернення виконавчого документа стягувачу.
На підставі вказаної заяви, 21.12.2020 головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Прохацьким Р.О винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП № 41819614 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України « Про виконавче провадження».
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем постанови від 21.12.2019 про        стягнення виконавчого збору ВП №41819614, позивач звернувся до суду з позовом про визнання її протиправною та скасування.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в рамках виконавчого провадження № 41819614 дії державного виконавця не забезпечили примусове виконання виконавчого документу про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум відповідно до виконавчого листа та не призвели до стягнення у примусовому порядку суми, зазначеної у цьому виконавчому листі, підстави для стягнення виконавчого збору в розмірі 37710, 20 грн. не виникли.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.02.2016 № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404-VIII, у відповідній редакції).                                                                                 
Статтею 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього        Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року №1403-VIII, яким визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.
Згідно зі ст. 10 цього Закону заходами примусового виконання рішень є: 
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону №1404-VIII на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами 1 та 2 ст. 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року, передбачалося, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року №2475-VIII (далі - Закон №2475-VIII) внесені зміни до ст. 27 Закону №1404-VІІІ, які набрали чинності з 28 серпня 2018 року, за змістом ч.ч. 1 та 2 якої виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу, якщо він подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. 
Приписами ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Із аналізу норм Закону №1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення із боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Законом №2475-VIII внесені зміни до ст. 27 Закону №1404-VІІІ, які набрали чинності з 28 серпня 2018 року, і виходячи із цих змін виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Отже, із урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача та знаходження на примусовому виконанні виконавчого документа, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 в справі №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Відтак, приписи ст. 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами ст. 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, чинній після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
Тобто, зміни, внесені Законом №2475-VIII до ст. 27 Закону №1404-VІІІ, погіршили становище боржника.
Із урахуванням зазначеного і того, що внесені Законом №2475-VIII зміни до ст. 27 Закону №1404-VІІІ погіршили становище боржника - ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника всіх коштів за виконавчим листом, у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення    з позивача виконавчого збору в розмірі, визначеному в оскаржуваній постанові. 
Отже в цій справі є необхідність застосування до спірних правовідносин приписів ст. 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, з огляду на те, що у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршене у зв`язку із внесенням Законом №2475-VIII змін до ст. 27 Закону №1404-VІІІ, що суперечить ст. 58 Конституції України.
Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 08.07.2021 по справі №480/5242/19 та відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
За таких обставин, у головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Прохацького Р.О. не було правових підстав для стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові від 21.12.2019, що є підставою для визнання її протиправною та скасування. 
З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені ст.ст. 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                                                       Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев
                                        
                                                                                                    В. В. Файдюк