ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 серпня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/3553/21 
Номер провадження 22-ц/816/1222/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Друченко Тетяни Василівни на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 травня 2021року в складі судді Шияновської Т.В., постановленого в м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 31 травня 2021 року, 

                                                             в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати припиненим право ОСОБА_2 користуватися об`єктом нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати його звільнити об`єкт нерухомого майна, яке знаходиться за вказаною адресою. Відшкодувати понесені нею судові витрати.
Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що 12.04.2012 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що відповідач під час шлюбу був зареєстрований в належній їй квартирі. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28.02.2020 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, а рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.11.2020 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина. Зазначає, що у відповідача на даний час наявна заборгованість зі сплати аліментів. Зазначає, що відповідач також не сплачує за комунальні послуги, що утворює для неї, як для власника май на додаткові боргові зобов`язання. Добровільно знятися з місця реєстрації та виселитися з належної їй квартири відповідач відмовляється. Зазначає, що своєю агресивною поведінкою по відношенню до неї та здійснюючи залякування чинить перешкоди у користуванні нею своїм житлом, в результаті чого вона не має змоги повернутися до себе додому та проживати у своєму житлі. Вказує, що згідно з нормами ЖК України та ЦК України лише члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Разом з цим, відповідач не являється членом її сім`ї, а тому втратив право користування її житлом.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 травня 2021року позов задоволено. 
Визнано припиненим право ОСОБА_2 користуватися об`єктом нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 звільнити об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 908 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності переслідуваній  легітимній меті, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, ОСОБА_2 має об`єктивну можливість забезпечити себе іншим житлом, спірна квартира має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає син сторін, якому виповнилося 9 років, а позивач з дитиною вимушена проживати в орендованій квартирі, оскільки окрім спірної квартири іншого житла не має, а тому інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.
Додатковим рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 червня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2750 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 – адвокат Друченко Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення фактичних обставин справи, застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, про в задоволенні позовних вимог відмовити.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що відповідач проживає у квартирі АДРЕСА_2 з 2002 року, зареєстрований у спірному житлі з 07.12.2006 року. Іншого житла у власності або користуванні відповідач не має. З 2006 року він сплачує оплату комунальних послуг, несе інші витрати на утримання житла на відміну від позивача. Зазначає, що ним сплачуються витрати на утримання дитини і він не включений до реєстру боржників. Вказує, що втрата житла будь – якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Зазначає, що він не чинив ніяких протиправних дій відносно позивача, має нормальні стосунки із спільною дитиною.
Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та  просили її задовольнити. 
Позивач та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, просили в її задоволенні відмовити.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно ордеру № 245, виданого на підставі спільного рішення  адміністрації та профспілкового комітету ДП «Сумський облавтодор»  від 18.12.2003 року за №44 позивачу, як наймачу, було надано кімнати №№9,12 з прилеглими підсобними приміщеннями №10,11,14,13,16,15,17 у гуртожитку по АДРЕСА_3 , які  в результаті проведеного  перепланування у 2006 році перетворено в ізольовану  2-о кімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 61,1кв.м., житловою – 26,5 кв.м. У ордері на вселення до гуртожитку  відсутні дані про членів сім`ї наймача. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2006 року  виданого  Виконавчим комітетом Сумської міської ради відповідно до подання  управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради від 13.12.2006р. за № 2502  дана квартира в порядку приватизації передана  позивачу у власність. Державна реєстрація права власності позивача на квартиру проведена 09.02.2007 року, реєстраційний запис № 1934.  
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання виданою ЦНАП Сумської міської
ради від 31.03.2021 року, відповідач з 07.12.2006 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, з матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 12.04.2012 року по 31.03.2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми  від 28.02.2020 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_5 .
В судовому засіданні сторонами  визнано, що ОСОБА_2 проживає у квартирі з 2003 року і був вселений на правах члена сім`ї наймача житлового приміщення гуртожитку. З моменту набуття позивачем  права власності на квартиру  і після розірвання шлюбу  існуючий порядок користування цим житловим приміщенням  для відповідача не змінювався.
Відповідно до договору оренди житлового приміщення, позивач з 01.05.2020 року орендує квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , вартість орендної плати в місяць складає 2000 грн.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.11.2020 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини – сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти вирішено стягувати на користь матері дитини ОСОБА_1 .
Постановою старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 11.02.2021 року відкрито виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.
Постановою старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)  від 09.03.2021 року накладено арешт на кошти ОСОБА_2 .
З інформації з Єдиного державного реєстру боржників від 27.05.2021 року вбачається, що з відповідача проводиться стягнення коштів за виконавчим документом виданим Ковпаківським районним судом м. Суми.
Відповідно до довідки наданої філією «Житомирський виробничий експлуатаційно – технічний вузол зв`язку» Державного підприємства дорожнього зв`язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв`язок» та платіжного доручення від 16.04.2021 року № 42 із заробітної плати відповідача було утримано аліменти за березень 2021 року в розмірі 1736 грн. 50 коп.
Із виписки з рахунку відповідача від 08.04.2021 року вбачається, що останнім починаючи з березня 2018 року здійснювалася сплата за комунальні послуги.
Отже матеріалами справи доведено і визнано сторонами, що ОСОБА_2 був вселений у приміщення  квартири на правах члена сім`ї наймача, ще під час коли квартира не була передану у приватну  власність позивачу і з моменту вселення користувався нарівні з наймачем усіма правами та  виконував  усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. 
Задовольняючи позов суд першої інстанції через неповне з`ясування обставин вселення відповідача у приміщення квартири  помилково прийшов до висновків, що вселення у квартиру останнього  відбулось  із згоди власника житлового приміщення і тому, через  припинення сімейних відносин визнав припиненим право користування   відповідача  об`єктом нерухомого майна, яким виступає зазначена  квартира, поклав зобов`язання на  останнього її звільнити.  
Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до редакції статей 130,131 ЖК УРСР порядок користування  жилою площею в гуртожитках визначався законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до законодавства Союзу РСР Примірне положення про гуртожитки затверджується Радою Міністрів  Української  РСР, міністерствами, державними  комітетами  і  відомствами  СРСР за погодженням з відповідними  профспілковими і комсомольськими органами. 
Згідно діючого на вселення відповідача у житлове приміщення гуртожитку пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Українмської РСР від  від 3 червня 1986 р. N 208 громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним. 
Згідно із статтею 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 156 цього Кодексу визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК УРСР, за наявності обставин, передбачених частиною 1 статті 116 цього кодексу.
Статтею 162 цього ЖК УРСР передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. 
За частино 4 статтею 168 цього Кодексу договір найму жилого приміщення, укладений як на  визначений так і на  невизначений строк,  може  бути  розірвано  за  вимогою наймодавця у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. 
За змістом ст.345 ЦК України в редакції на час приватизації позивачем квартири, фізична або юридична особа може набути право  власності  у разі  приватизації  державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. 
Відповідно до ст.182 цього Кодексу в редакції на час приватизації позивачем квартири право власності та інші речові права на  нерухомі  речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Частиною 1 статті 210 цього Кодексу в редакції на час приватизації позивачем квартири, правочин підлягає державній реєстрації  лише  у  випадках, встановлених  законом. Такий правочин  є вчиненим з моменту його державної реєстрації. 
Відповідно до статті 317 ЦК України  власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Як визначено частиною 1 статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. 
Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст. 405 ЦК України.
За цією статтею члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Обставини припинення сервітуту визначені частиною 1 ст.406 ЦК України, серед яких  припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Крім того згідно частини 2,4 цієї статті сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення і може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Відповідно до підпункту 2 частини 3 статті 2 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33). Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Підпунктом 4 частини 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що для припинення сервітуту за рішенням суду, саме власник будинку повинен довести, за яких умов було встановлення відповідачу сервітут, навести приклади про наявність обставин, які мають істотне значення і створюють йому перешкоди у реалізації права власності на квартиру або вказати інші  випадки встановлені законом.
Статтею 8 Конвенції про захист основоположних прав і свобод людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП)    від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно  з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня     2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява     № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Проте, позивач, як власник квартири, мотивує вимоги щодо усунення перешкод у користування своїм майном несплатою відповідачем аліментів на утримання їх дитини, несплатою комунальних послуг в повному обсязі, а також вчиненням фізичного та психічного насильства відносно неї. 
Разом з цим матеріалами справи доведено, що з банківського рахунку відповідача у період з січня 2018 року по  березень 2021 року  здійснює оплата комунальних послуг.  При цьому доказів неповноти оплати відповідачем комунальних послуг матеріали справи не містять, з огляду на те, що позивачем не було надано до суду доказів, які б підтверджували розмір щомісячних нарахувань за житлово – комунальні послуги. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що не сплата коштів за користування комунальними послугами, не може бути підставою для доведеності виникнення у власника квартири перешкод в користуванні та розпорядженні цим майном, оскільки заявник не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до відповідача шляхом звернення до суду, але позивачем такої вимоги не заявлено.
Питання умов користування приміщенням квартири з дня набуття позивачем на неї  права власності останньою перед відповідачем не вирішувалось, вимог до нього щодо відшкодування понесених нею витрат по сплаті комунальних послуг витрачених на утримання приміщення квартири не пред`являла, доказів з приводу його систематичного порушенням правил соціального співжиття, які роблять неможливим для інших проживання в одному будинку, та вжиття заходів запобігання, що виявилися безрезультатними, суду не надала.

Представлені нею докази щодо її звернення до правоохоронних органів   30 жовтня 2019 року  з приводу  вчинення  відповідачем бійки  стосуються періоду їх спільного проживання в період шлюбу. 
Доводи стосовно несплати відповідачем аліментів на утримання їх спільного з позивачем сина також не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що відповідач отримує пенсію та офіційно працевлаштований, на даний час триває виконавче провадження і згідно постанови державного виконавця від 09.03.2021 року у зв`язку із заборгованістю по аліментах у розмірі 21488,15 грн було накладено арешт на грошові кошти відповідача, що містяться на відкритих рахунках.
Щодо обставина того, що позивач разом з їх спільним сином самостійно виїхала із належної їй квартири та переїхала до орендованого житла, то в судовому засіданні позивач не спростувала того, що її син в часи знаходження її на роботі проживає з батьком у квартирі, 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що обставина наявності в квартирі двох житлових кімнат, в одній із яких проживає син сторін, якому виповнилося 9 років, а в іншій кімнаті проживає відповідач не може свідчити про порушення житлових прав позивача, що визначені в ст. 50 ЖК України, у відповідності до якої при наданні житлових приміщень не допускається заселення до однієї кімнати осіб різної статі старшими за дев`ять років за винятком подружжя, з огляду на те, що вказана норма врегульовує правовідносини, що виникають при наданні житлового приміщення, а не при реалізації наявного у особи права на користування спірним житловим приміщенням, крім того сторони не позбавлені права врегулювати вказану обставину шляхом визначення порядку користування спірною квартирою таким чином, щоб в одній з кімнат проживали дві особи однієї статі, оскільки питання окремого проживання дитини тільки разом із матір`ю  колишнім подружжям  не вирішувалося.
Колегія суддів визнає, що оскільки вселення відповідача до приміщення у квартиру  відбулось ще до переходу  квартири у власність позивача, то відсутні підстави для надання переваги нормам  ЦК України, якими врегульовані питання користування чужим майном, без урахування  викладених вище положень  статей житлового законодавства.  
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
За правовими висновками наведеними у постанові ВП ВС від 13.10.2020р. у справі № 447/455/17, на яку посилається позивач у позові, зазначено, що «При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:
У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут);інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін»
Отже, без правового врегулювання позивачем існуючого порядку користування відповідачем приміщенням її власної квартири у зв`язку із припиненням сімейних відносин, суд першої інстанції передчасно прийшов до висновку, що  відповідачем створені перешкоди для власника житлового приміщення у користуванні своєю власністю. Надав згоду на його вселення до житлового приміщення у 2003 році, коли вони проживали разом не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, позивач, як наймач, а потім як власник цього житла, усвідомлювала про створення для неї обмежень у користування житлом у зв`язку із виникненням у відповідача права на користування цим приміщенням та можливі для неї негативні наслідки такого вселення, оскільки вселення відповідача відбулось із її згоди, як наймача кімнат у гуртожитку, до набуття нею права власності на квартиру, а тому сам факт припинення шлюбу не позбавляє відповідача, як колишнього члена сім`ї, права користування займаним приміщенням, яким дотримуються умови за яких його було вселено до житлового приміщення.
В судому засіданні відповідач стверджував, що після розлучення позивач самостійно забара свої речі і  покинула квартиру, проте він ніколи не перешкоджав їй у повернені, а їх син періодично проживає з ним. На даний час він є людиною похилого віку, немає іншого житла і виселення з квартири суттєво погіршить його соціальне становище. Ці обставини не були спростовані позивачем.
Колегія судді дослідивши дотримання судом першої інстанції балансу інтересів між  захистом  власником свого права власності та  захистом права відповідача на користування  житловим приміщенням з урахуванням обставин справи, приходить до висновку про передчасність надання  переваги  власнику квартири порушувати в судовому порядку  питання  звільнення її  відповідачем  у зв`язку із припинення такого права користування. 
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги  заслуговують уваги і тому, через неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, але не були враховані судом першої інстанції під час ухвалення рішення, на підставі ст. 376 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення та ухвалює нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
В зв`язку з тим, що апеляційний суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, то у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ч. ст. 141 з позивача підлягають стягнення понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

                                                                    п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Друченко Тетяни Василівни задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 травня 2021року скасувати та прийняти нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права користування житлом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи в сумі 1362,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2021 року.

Головуючий -                                                                                            С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                         О.Ю.Кононенко 

                                                                                                                   В.І. Криворотенко