ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року	Львів	Справа № 300/3227/20 пров. № А/857/6185/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Ніколіна В.В., Пліша М.А.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року (головуючий суддя: Панікар І.В., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
встановив:
ОСОБА_1 , 10.11.2020 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку  при звільненні, а саме невиплати у день звільнення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
- стягнути із відповідача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період із 15.08.2019 по день фактичної виплати заборгованості, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.08.2019 терміном 119 днів із розрахунку 586,34 грн в день у сумі 69774,46 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Обґрунтовує позов тим, що при звільненні з військової служби у запас, відповідач протиправно не провів з ним повний розрахунок, а саме не виплатив грошову компенсацію за неотримане речове майно. Позивач вказує, що повний розрахунок проведено відповідачем 11.12.2019. Вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, в у цьому випадку необхідно застосувати норму статті 117 Кодексу законів про працю України щодо виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником в день звільнення з роботи. 
Позивачем проведено згідно порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, розрахунок середнього заробітку за період з 15.08.2019 (дня виключення зі списків особового складу військової частини) по 11.12.2019 в розмірі 69774,46 грн. за формулою: 119 календарних днів прострочення помножити на 586,34 грн - розрахований позивачем розмір середньоденного грошового забезпечення. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , а саме не виплати на день виключення із списків особового складу частини - 15.08.2019, грошової компенсації за неотримане речове майно. Стягнуто з    Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2019 до 11.12.2019 в розмірі 35764,04 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.  
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає таке необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати та залишити без задоволення позовну заяву.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги покликається на те, що грошову компенсацію за не отримане речове майно позивачу було перераховано відповідачем 11.12.2019, а з адміністративним позовом звернувся тільки 10.11.2020, тобто із пропуском терміну звернення до суду.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що достатнім та справедливим є визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних позивачу при звільненні сум в сумі 35767,04 грн, що дорівнює його двохмісячному середньому заробітку на час звільнення, що враховує строк прострочення, дії сторін, орієнтовну як співмірність вказаної суми, так і оцінку майнових втрат позивача, які розумно можна було передбачити.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.08.2019 позивача, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 20.06.2019 № 42 з військової служби у запас, за підпунктом «б» (за станом здоров`я), з 15.08.2019 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а. с. 11). 
Позивач, 02.11.2020 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою, згідно якої просив надати інформаційну довідку про дату та суму виплаченої йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» від 16.03.2016 № 178 (а. с. 13).
Листом № 350/484/1/2049 від 04.11.2020, відповідач повідомив позивача, що компенсація за неотримане речове майно виплачена встановленим порядком 11.12.2019 в сумі 74869,42 грн. (а. с. 10).
Військова частина НОМЕР_1 в підтвердження перерахування позивачу компенсації вартості за неотримане речове майно в загальній сумі 74869,42 грн подала реєстр перерахувань на особисті вклади за грудень 2019 року та платіжне доручення за № 1369 від 10.12.2019 (а. с. 34-35).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати при звільненні з військової служби грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, звернувся до суду.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Частина друга статті 233 КЗпП України передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
В аспекті спірних правовідносин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а положення частини другої статті 233 КЗпП України стосуються виключно звернення до суду без обмеження будь-яким строком з позовом про стягнення саме заробітної плати.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012.
У цьому Рішенні Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116,   117,   237-1   цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Тобто, у цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 1.380.2019.003695.
При цьому, юридично значимими обставинами в межах спірних правовідносин є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Встановлюючи своєчасність розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивача звільнено із військової служби і виключено зі списків особового складу 15.08.2019, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 11.12.2019.
Тобто, днем фактичного розрахунку з позивачем є 11.12.2019 і саме з цього дня, на думку суду апеляційної інстанції, необхідно обчислювати строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим, з матеріалів справи видно, що позивач до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні звернувся лише 10.11.2020, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Щодо висновку суду першої інстанції, що про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 дізнався 04.11.2020, згідно листа Військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2020 за № 350/484/1/2049, а тому перебіг строку на звернення до суду із цим позовом починається саме з 05.11.2020, то суд апеляційної інстанції вважає такий помилковим, з огляду на наступне.
Згідно до ч. 2  ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України,  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень частини п`ятої  статті 122 КАС України, Суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаною нормою  статті 122 КАС України  встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 9901/141/20 (провадження № 11-375заі20).
Як встановлено судом апеляційної інстанції інстанції, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 11.12.2019.
З огляду на встановлені обставини суд апеляційної інстанції вважає, що початком перебігу строку звернення до суду є день коли ОСОБА_1 виплатили грошову компенсацію за неотримане речове майно - 11.12.2019, а не - 04.11.2020, день отримання листа Військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2020 за № 350/484/1/2049, в якому відповідач повідомив позивача, що компенсація за неотримане речове майно виплачена встановленим порядком 11.12.2019 в сумі 74869,42 грн. 
Оскільки, отримавши кошти в сумі 74869,42 грн та усвідомлюючи відповідну невпевненість щодо походження таких коштів, позивач не був позбавлений можливості звернутися до Військової частини НОМЕР_1 із запитом на інформацію та в подальшому звернутися до суду з позовом про визнати протиправними дій відповідача та стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тобто перевірити правомірність дій суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи вищенаведене, за встановлених фактичних обставин справи, зокрема, непропорційно великий період пропуску установленого процесуальним законом строку звернення до суду та недоведеність обставин, які б безумовно свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви  без розгляду.
Разом з тим, суд першої інстанції при прийнятті рішення за вказаним позовом не врахував наведених вище обставин.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
З урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та позов залишити без розгляду.
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
Керуючись ст. ст. 122, 123,  311, 319, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 300/3227/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш