Справа № 149/696/20
Провадження № 22-ц/801/1518/2021
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року	Справа № 149/696/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Лучицького А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року, ухвалене суддею Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області Войнаревичем М.Г.,
ВСТАНОВИВ:
  В квітні 2020 року ОСОБА_2  звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 15.01.2019 між  ОСОБА_2  та ОСОБА_1 , укладено договір позики грошових коштів у розмірі 500 000,00 грн, що на той час було еквівалентом 17 844,40 доларів США, за умови повернення відповідачем грошових коштів до 01 серпня 2019 року у тому самому обумовленому сторонами розмірі.
ОСОБА_2  зазначає, що відповідач не виконав умови договору, кошти не повернув в термін передбачений договором та прострочив повернення боргу на 238 днів, чим порушив взяті на себе зобов`язання, згідно ст. 625 ЦПК України. 
Тому позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу в розмірі 500 000 грн, але не менше, ніж суму еквівалентну 17844,40 доларів США та 3% за весь час прострочення терміну повернення боргу в сумі 9800,00 грн.
В заперечення позову, 03.06.2020  ОСОБА_1  було подано зустрічний позов до  ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.
Зустрічна позовна заява мотивована тим,  ОСОБА_1   договору позики із ОСОБА_2 не укладав та не підписував. Вказує, що копія договору позики від 15.01.2019, який посвідчений нотаріусом, містить підпис не ОСОБА_1 . Приймаючи до уваги, що його волевиявлення на укладання договору не було, він просить суд визнати такий договір недійсним. 
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року первісний позов  ОСОБА_2  задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 500 000 грн, але не менше ніж суму еквівалентну 17 844, 40 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ та проценти за прострочення боргу в сумі 9800 грн. 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги і які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.
В якості основного доводу скаржник вказав, що судом не було враховано, що в матеріалах справи відсутні докази передачі позивачем зазначеної суми. Також зазначає, що договором не було визначено, що грошові кошти позичаються у доларах США, тому суд безпідставно вказав стягнення грошових коштів з визначенням еквівалента суми боргу в доларах США. Крім того вказував , що суд безпідставно стягнув з нього витрати по проведенню експертизи, адже він поніс їх в суді першої інстанції, та припустився помилки при обчисленні суми процентів.
Позивач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В судове засідання відповідач ОСОБА_1 та його адвокат Пинзар І.В. не з`явились.
Про причини своєї неявки відповідач не повідомив. 
Від його адвоката на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки в цей час він приймає участь в іншому судовому засіданні. 
Суд визнав причини неявки адвоката неповажними та вирішив розглянув справу у відсутність нез`явишихся осіб, явка яких не перешкоджає судовому розгляду. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача за первісним позовом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частково задоволенню з наступних підстав. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає частково.
Встановлено, що 15.01.2019 між сторонами укладено та нотаріально посвідчено договір позики. Відповідно до п. 1 якого позикодавець при укладенні договору передав у власність позичальникові строком до 01.08.2019, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в розмірі 500000 грн, які виходячи із встановленого курсу НБУ станом на дату укладення договору є еквівалентом 17844,40 доларів США. Таку саму суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 01.08.2019 (Т.1 а.с. 4, 59). 
П. 11 Договору передбачено, що сторони фактом підписання цього договору стверджують передачу позикодавцем та отримання позичальником всієї суми грошових коштів зазначених в п.1 Договору до нотаріального посвідчення Договору.
З висновку експерта від 05.02.2021 № СЕ-19/102-20/17468-ПЧ слідує, що підпис та рукописний напис « ОСОБА_1 » від імені особи ОСОБА_1 у графі «Позичальник» у примірнику договору позики від 15.01.2019, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С.А., зареєстровано в реєстрі за № 89 на бланку ННМ № 310827, виконані ОСОБА_1 . Також підпис та рукописний напис « ОСОБА_1 » від імені особи ОСОБА_1 у графі «Позичальник» у примірнику договору позики від 15.01.2019, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С.А., зареєстровано в реєстрі за № 89, виконані ОСОБА_1 (Т.2 а.с.2-13).
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_2 , суд першої свій висновок мотивував тим, що відповідач ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув суму позики у строк, визначений договором, чим порушив його умови, що є правовою підставою для стягненню з нього на користь позивача сума боргу у визначеному угодою розмірі з урахуванням 3 % річних від простроченої суми. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції у рішенні зазначив, що висновок експерта спростовує доводи відповідача за первісним позовом про те, що ним не укладався договір позики, а тому доведено укладення (підписання) між сторонами договору позики від 15.01.2019.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
На підтвердження укладення договору та передачі позивачем відповідачу коштів в матеріалах справи міститься оригінал договору позики від 15.01.2019, який нотаріально посвідчений (Т.1 а.с.59). 
Факт власноручного написання ОСОБА_1 даного договору підтверджується висновком експерта.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
На день пред`явлення позову зобов`язання відповідачем за первісним позовом виконані не були. 
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що  ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу в розмірі 500 000 грн, але не менше ніж суму еквівалентну 17 844, 40 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ та з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, визначених ст. 625 ЦК України. Оскільки відповідач не виконав умови укладеного договору позики.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд обґрунтовано зазначив щодо стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу у національної валюти України - гривні з визначенням суми еквівалента в доларах США, оскільки за даним договором позики грошові кошти передавалися в національній валюті з визначенням еквівалента такої суми в іноземній валюті, яка має бути повернута саме в такому розмірі. 
Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і до уваги колегією суддів не приймаються. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів передачі суми позики підлягають відхиленню, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір позики про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
При цьому, наявність оригіналу договору позики у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. 
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин, враховуючи, що договір позики, укладений між сторонами є чинним, умови договору боржником порушено, суд дійшов обґрунтованого висновку, що боржник зобов`язаний повернути позивачу заборгованість за договором позики з урахуванням суми, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.
В супереч ст.81 ЦПК України ОСОБА_1 не спростував обставини, на які позивач посилалася у своїй позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції вирішуючи питання щодо судових витрат помилково в резолютивній частині рішення стягнув з ОСОБА_1 витрати за проведення почеркознавчого дослідження в сумі 2250,24 гривень, з огляду на таке.
Як вбачається із матеріалів справи суд першої інстанції ухвалою суду від 09.12.2020 призначаючи почеркознавчу експертизу зазначив, що витрати за проведення експертизи покладаються на ОСОБА_1 (Т.1 а.с. 157-158).
Відтак апеляційний суд, вважає за необхідне виключити з резолютивної частини вказівку щодо стягнення з  ОСОБА_1 витрат за проведення почеркознавчого дослідження в сумі 2250,24 гривень.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, однак не впливають на правильність прийнятого судом рішення, не спростовують висновків суду і не є підставою для його скасування.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Ч.4 ст.376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповнені або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки суд першої інстанції у резолютивній частині рішення допустився помилки, а саме помилково стягнув з  ОСОБА_1 витрати за проведення почеркознавчого дослідження, то рішення суду в цій частині підлягає зміні.
В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376,  381-384, ст. 389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року в частині стягнення судових витрат змінити, виключивши з його резолютивної частини вказівку щодо стягнення з  ОСОБА_1 витрат за проведення почеркознавчого дослідження в сумі 2250,24 гривень. 
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді                                                                          О.В. Ковальчук

                                                                               Т.М. Шемета