ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6740/21 Справа № 203/4703/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:         головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
       суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого посилався на те, що 16.08.2011 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Свої зобов`язання за кредитним договором позичальник не виконує, в зв`язку з чим, станом на 03.11.2020 року має заборгованість в сумі 23958 грн. 87 коп., що складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 21048 грн. 93 коп.; за простроченими відсотками в сумі 2909 грн. 94 коп. В зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача зазначену вище заборгованість та понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору (а.с.1-6).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровської області від 21 квітня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 16 серпня 2011 року, яка виникла станом на 03 листопада 2020 року та становить заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 21048 грн. 93 коп., а також судовий збір в сумі 2102 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено (а.с.159-162). 

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило, рішення суду скасувати та відмовити в задоволені позову (а.с.168-173).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до анкети-заяви відповідача від 16.08.2011 року, останньому було відкрито картковий рахунок, на якому встановлено кредитний ліміт, розмір якого в подальшому змінювався та видано відповідну кредитну картку, яка в подальшому перевипускалась, що підтверджується відповідними довідками, долученими до позовної заяви.
Зазначене відхиляє доводи відповідача про те, що з ним не погоджувалась зміна кредитного ліміту та, що строк дії виданої йому кредитної картки скінчився в серпні 2016 року, оскільки згідно зазначеної вище довідки первісно видана відповідачу кредитна картка перевипускалась в лютому 2016 року, зі строком дії до квітня 2018 року та в березні 2018 року, зі строком дії до січня 2022 року.
Крім того, згідно долученої до позову виписки по рахунку вбачається, що відповідач неодноразово користувався кредитною карткою і після серпня 2016 року, отримуючи кошти через банкомат, здійснюючи розрахунки через термінали в касах магазинів та АЗС, поповнюючи інші рахунки, тим самим погодившись зі зміною кредитного ліміту по картці.
В частині доводів відповідача про те, що в період з 01.06.2015 року по 30.06.2019 року відповідачем було сплачено коштів в рахунок погашення кредиту на суму 117920 грн. 04 коп., а в період з 01.07.2019 року по 03.11.2020 року сплачено 14700 грн., а всього 132620 грн. 04 коп., суд виходив з наступного.
Відповідно до розрахунку банку, сума заборгованості відповідача за простроченим тілом кредиту становить 21048 грн. 93 коп., що також підтверджується випискою по рахунку. Також з розрахунку вбачається, що при його проведенні було враховано сплачені відповідачем кошти.
Правильність вказаного розрахунку відповідачем не спростована та власного розрахунку не надано.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції, виходив із того, що фактично отримані кошти відповідачем не повернуті, а тому є обґрунтовані та доведені вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 16.08.2011 року, яка виникла станом на 03.11.2020 року та становить заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 21048 грн. 93 коп.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд 1 інстанції виходив із їх необґрунтованості та недоведеністю. 

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині, апеляційним судом не ревізується. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що відповідно до анкети-заяви відповідача від 16.08.2011 року, останньому було відкрито картковий рахунок, на якому встановлено кредитний ліміт, розмір якого в подальшому змінювався та видано відповідну кредитну картку, яка в подальшому перевипускалась, що підтверджується відповідними довідками, долученими до позовної заяви.
Доводи апеляційної скарги про те, що з ним не погоджувалась зміна кредитного ліміту та, що строк дії виданої йому кредитної картки скінчився в серпні 2016 року, оскільки згідно зазначеної вище довідки первісно видана відповідачу кредитна картка перевипускалась в лютому 2016 року, зі строком дії до квітня 2018 року та в березні 2018 року, зі строком дії до січня 2022 року. 
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що згідно долученої до позову виписки по рахунку вбачається, що відповідач неодноразово користувався кредитною карткою і після серпня 2016 року, отримуючи кошти через банкомат, здійснюючи розрахунки через термінали в касах магазинів та АЗС, поповнюючи інші рахунки, тим самим погодившись зі зміною кредитного ліміту по картці.
Також колегія суддів не може прийняти до уваги, доводи відповідача про те, що в період з 01.06.2015 року по 30.06.2019 року відповідачем було сплачено коштів в рахунок погашення кредиту на суму 117920 грн. 04 коп., а в період з 01.07.2019 року по 03.11.2020 року сплачено 14700 грн., а всього 132620 грн. 04 коп. 
Перевіривши наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості встановлено, що сума заборгованості відповідача за простроченим тілом кредиту становить 21048 грн. 93 коп., а при його проведенні було враховано сплачені відповідачем кошти.
Правильність вказаного розрахунку відповідачем не спростована, доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з вказаним розрахунком, проте доказів переплати, як вказує відповідач матеріали справи не містять.

Таким чином, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати захисту своїх прав в судовому порядку, шляхом зобов`язання виконати боржника свій обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
У контексті вказаної практики Верховного Суду, апеляційний суд вважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в частині оскарження – без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні. 

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року в частині, що оскаржується - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: