П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 р.	м. Одеса	Справа № 420/12937/20	
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
31.03.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
              П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням змін предмету позову, поданих 19.03.2021 року, просив:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо зупинення виплати грошової компенсації за піднайом (найом) житла;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити з вересня 2020 року грошову компенсацію за піднайом (найом) житлового приміщення згідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 року №450, у розмірі, визначеному для обласних центрів – півтора розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, та з урахуванням наявності чотирьох членів сім`ї, із збільшенням в 1,5 рази;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до Контракту від 28.02.2020 року, укладеного із Міністерством оборони України в особі Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », позивач взяв на себе зобов`язання проходити військову службу в Збройних Силах України протягом строку дії Контракту , а в разі настання особливого періоду – і понад встановлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». За місцем проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 житлового приміщення ні позивач, ні члени його сім`ї не мають. Позивач вказує, що з метою належного виконання умов Контракту, несення військової служби, дотримання термінів прибуття на військові збори, він вимушений винаймати відповідне житло. Натомість, військовою частиною не забезпечуються належні умови для проходження військової служби, зокрема грошова компенсація за піднайом (найом) позивачем житлового приміщення здійснюється без урахування складу його сім`ї, що впливає на збільшення розміру грошової компенсації, а з вересня 2020 року ці виплати за відсутності правових підстав припинено. Протиправне припинення виплати відповідачем грошової компенсації за піднайом (найом) житла завдало значних хвилювань, викликало тривогу, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості та інші негативні переживання. Наведені обставини у сукупності свідчать про порушення соціальних гарантій позивача, порушення прав та інтересів позивача під час проходження військової служби, у зв`язку із чим він вимушений звернутись із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів в судовому порядку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд визнав протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо зупинення виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за піднайом (найом) житла.
Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з вересня 2020 року грошову компенсацію за піднайом (найом) житлового приміщення згідно з Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 року №450, у розмірі, визначеному для обласних центрів - півтора розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, та з урахуванням наявності чотирьох членів сім`ї, із збільшенням в 1,5 рази.
Стягнув з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2500 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.
Проаналізувавши положення Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, Порядку виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони  та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень, суд першої інстанції виходив з того, що в обов`язок відповідача покладено: забезпечення військовослужбовця ЗСУ службовим жилим приміщенням, що відповідає вимогам житлового законодавства, або за його бажанням здійснити грошову компенсацію за найом такого житла у разі: відсутності у військовослужбовця або членів його сім`ї житлового приміщення, яке відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам, площа якого відповідає мінімальним нормам, визначеним житловим законодавством; відсутності забезпечення службовим житлом; відсутності житла, службових житлових приміщень за місцем проходження служби та/або в безпосередній близькості від місця проходження військової служби, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця її проходження.
Чинним законодавством визначається виключний перелік підстав, за яких виплата грошової компенсації припиняється, у тому числі таких як: отримання (придбання) військовослужбовцем жилого приміщення; виключення із списків особового складу військової частини, Держспецзв`язку (за винятком військовослужбовців, направлених у складі підрозділів для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки); вибуття військовослужбовця в закордонне відрядження разом із сім`єю; встановлення факту подання військовослужбовцем недостовірної інформації, яка стала підставою для виплати грошової компенсації.
З огляду на те, що позивач перебуває на обліку як особа, яка потребує поліпшення житлових умов, разом із сім`єю не забезпечений службовим житловим приміщенням за місцем проходження служби, суд першої інстанції визначив, що припинення позивачу виплати грошової компенсації за найом житла відбулось за відсутності правових підстав, необґрунтовано, у зв`язку із чим вбачаються всі обставини для зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити військовослужбовцю грошову компенсацію за піднайом (найом) житлового приміщення у розмірі, визначеному для обласних центрів - півтора розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року із збільшенням в 1,5 рази, з моменту припинення цих виплат.
Разом з цим, з огляду на встановлення протиправності дій відповідача, пов`язаних із припиненням грошової компенсації та обмеження у такий спосіб побутових потреб позивача, що призводить до додаткових зусиль військовослужбовця для організації проживання, розчарування, відчуття несправедливості та інших негативних переживань, суд першої інстанції вирішив, що обґрунтованою до відшкодування є моральна шкода у розмірі 2500 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням Порядку виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень, житлового та цивільного законодавства і помилково не враховано, що грошова компенсація за піднайом (найом) житлових приміщень не виплачується у разі наявності у військовослужбовця або членів його сім`ї житлового приміщення в безпосередній близькості від місця проходження військової служби, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця її проходження. При наданні пільг та здійсненні видатків з бюджету на таку компенсацію врахуванню підлягає наявність у військовослужбовця членів сім`ї, у тому числі дружини та неповнолітніх дітей. З огляду на те, що за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу на праві приватної власності належить квартира у безпосередній близькості від місця проходження служби, що дозволяє йому своєчасно прибувати на службу, діти військовослужбовця досягли повноліття, припинення виплати компенсації, зокрема, виходячи з півтора розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб із збільшенням в 1,5 рази, відбулось обґрунтовано та із повним дотриманням чинного законодавства. Наведені обставини у сукупності, а також, з огляду на не підтвердження обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, подання позову поза межами установленого строку, свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, 28.02.2020 року між Міністерством оборони України в особі Командувача військ оперативного командування «Південь» та військовослужбовцем ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу.
У п. 2 Міністерство оборони України зобов`язалось відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби громадянином України ОСОБА_1 , у тому числі житловим приміщенням його та членів його сім`ї або виплатою грошової компенсації за піднайом (найом) ним житлового приміщення.
Згідно довідки від 10.03.2020 року №521 позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 .
Як свідчить зміст матеріалів справи та не заперечується учасниками, позивач службовим житловим приміщенням не забезпечений, винаймає житло разом із членами його сім`ї: дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , 1993 р.н., син ОСОБА_4 , 1998 р.н., за адресою: АДРЕСА_2 , разом із своєю сім`єю перебуває на квартирному обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов.
Згідно наказів командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 12.05.2020 року №138, від 09.06.2020 року №164, від 13.07.2020 року №224, від 17.07.2020 року №228 відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 року №450, Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 року №45 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2020 рік» та з метою врегулювання питання порядку і розмірів виплати у 2020 році грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил України заступнику командира батальйону з тилу – начальнику з тилу, майору ОСОБА_1 , визначено до виплати відповідно до у квітні, травні, червні, липні 2020 року грошової компенсації за піднайом (найом) житлового приміщення у розмірі 2850 грн.
01.09.2020 року помічником командира з ФЕР-НС старшим лейтенантом ОСОБА_5 подано командиру Військової частини №1785 рапорт, в якому ставилось питання про наявність підстав для зупинення виплати та нарахування грошової компенсації за піднайом (найом) житлового приміщення, у тому числі ОСОБА_1 .
Вказаний рапорт обґрунтований відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про наявність у ОСОБА_1 житла в безпосередній близькості від місця проходження служби (смт. Чорноморське, Одеська обл.). У зв`язку із чим, відповідно п. 6 Постанови від 26.06.2013 року №450 грошова компенсація не виплачується.
На підставі вказаного рапорту виплата грошової компенсації за найом житла позивачу припинена.
Не погоджуючись із діями військової частини щодо припинення виплати грошової компенсації, посилаючись на їх необґрунтованість та неправомірність, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав на належні умови проходження військової служби.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із ст. 1-2 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Частиною 1 ст. 12 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. У разі відсутності можливості розміщення зазначених військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках військова частина зобов`язана орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.
Положення ст. 12 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII кореспондуються із приписами Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081.
Слід враховувати, що відповідно до п. 2 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081 відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі відсутності можливості розміщення військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, гуртожитках (сімейних гуртожитках) для військовослужбовців офіцерського складу, в тому числі для тих, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, та членів їх сімей військова частина орендує житло або за бажанням військовослужбовця виплачує йому грошову компенсацію за піднайом (найом) житлового приміщення відповідно до Порядку виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, розвідувальних органів, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації та Державної спеціальної служби транспорту за піднайом (найом) ними жилих приміщень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 року №450.
Згідно із п. 7 Порядку від 03.08.2006 року №1081 військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них житла для постійного проживання в населених пунктах за місцем проходження військової служби та/або в безпосередній близькості від місця проходження військової служби, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця проходження військової служби (перелік таких населених пунктів для військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначається Міноборони, МВС, МОН, СБУ, розвідувальними органами, Адміністрацією Держспецзв`язку, ДКА та Управлінням державної охорони), забезпечуються службовими житловими приміщеннями.
Розмір та механізм виплати грошової компенсації за піднайом (найом) житлових приміщень військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, розвідувальних органів, Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, Держспецтрансслужби, Управління державної охорони, у тому числі особам офіцерського (у тому числі особам, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, курсантам вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які мають сім`ї, та зазначеним у цьому пункті особам, які відряджені до МОН, ДКА, відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначається Порядком, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 26.06.2013 року №450.
За правилами п. 2 Порядку від 26.06.2013 року №450 особам, зазначеним у пункті 1 цього Порядку (військовослужбовцям), грошова компенсація виплачується щомісяця (у поточному місяці за попередній) у розмірі, який не перевищує:
у м. Києві - двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року;
у мм. Сімферополі, Севастополі та обласних центрах - півтора розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року;
в інших населених пунктах - одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.
При цьому військовослужбовцям за наявності в них трьох і більше членів сім`ї зазначені розміри грошової компенсації збільшуються в 1,5 раза.
Згідно із п. 4 Порядку від 26.06.2013 року №450 грошова компенсація виплачується починаючи з дня реєстрації поданого в установленому порядку рапорту військовослужбовця, у тому числі, особам офіцерського (у тому числі особам, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - за місцем проходження військової служби згідно з наказом командира (начальника) військової частини.
Пунктами 6, 7 Порядку від 26.06.2013 року №450 передбачено, що грошова компенсація не виплачується, зокрема, у разі наявності у військовослужбовця або членів його сім`ї житлового приміщення, яке відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам, площа якого відповідає мінімальним нормам, визначеним житловим законодавством, або забезпечення службовим житлом, житловим приміщенням для постійного проживання (грошовою компенсацією за належне йому для отримання житлове приміщення), або проживання військовослужбовця у спеціально пристосованій казармі чи гуртожитку, в населених пунктах за місцем проходження військової служби та/або в безпосередній близькості від місця проходження військової служби, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця її проходження. Перелік таких населених пунктів визначається Міноборони, МВС, МОН, СБУ, розвідувальними органами, Адміністрацією Держспецзв`язку, ДКА та Управлінням державної охорони.
Виплата грошової компенсації припиняється з дня, наступного за днем, у тому числі, встановлення факту подання військовослужбовцем недостовірної інформації, яка стала підставою для виплати грошової компенсації.
Аналіз наведених правових норм показав, що соціальний захист військовослужбовців полягає у діяльності держави, спрямованої на встановлення правових і соціальних гарантій військовослужбовців, у тому числі шляхом встановленням та наданням пільг, гарантій та компенсацій у зв`язку із особливим характером військової служби.
Достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення військовослужбовців гарантуються на рівні закону та мають відповідати умовам військової служби.
Вирішуючи спір по суті, судом першої інстанції вірно враховано, що, уклавши з позивачем контракт на про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, Міністерство оборони України в особі Командувача військ оперативного командування «Південь» взяло на себе зобов`язання відповідно до законодавства забезпечити військовослужбовцю офіцерського складу належні умови для проходження військової служби, у тому числі житловим приміщенням його та членів його сім`ї або виплатою грошової компенсації за піднайом (найом) ним житлового приміщення.
Також, виходячи зі спірних правовідносин, судом першої інстанції вірно враховано, що позивач та члени його сім`ї, які з ним разом проживають, не забезпечені службовим житловим приміщенням.
Згідно Довідок про перевірку житлових умов, складених у період одержання позивачем компенсації, позивач разом із членами його сім`ї: дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , 1993 р.н., син ОСОБА_4 , 1998 р.н., винаймає житло за адресою: АДРЕСА_2 , є такими, що потребують поліпшення житлових умов.
За час проходження служби та найму житлового приміщення позивач подавав рапорти для проведення з ним відповідної компенсації.
Отже, вказані обставини, відповідно до положень ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.п. 2, 7 Порядку від 03.08.2006 року №1081 та п.п. 2, 4 Порядку від 26.06.2013 року №450 покладають на військову частину, в якій військовослужбовець проходить службу, щомісяця проводити грошову компенсацію у розмірі, який не перевищує півтора розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.
При цьому, не мають правового значення посилання відповідача на відомості Державного реєстру про наявність у власності позивача квартири в смт. Чорноморське Лиманського району Одеської області, загальною житловою площею 31, 2 кв.м., житловою 14,6 кв.м., а саме доводи про наявність житла в безпосередній близькості від місця проходження служби, оскільки відповідно до п. 7 Порядку від 26.06.2013 року №450 підставою для виплати військовослужбовцю грошової компенсації є саме наявність у військовослужбовця або членів його сім`ї житлового приміщення, яке відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам, площа якого відповідає мінімальним нормам, визначеним житловим законодавством, або проживання військовослужбовця в безпосередній близькості від місця проходження військової служби і така місцевість має бути визначена у Переліку Міноборони, МВС, МОН, СБУ, розвідувальними органами, Адміністрацією Держспецзв`язку, ДКА та Управлінням державної охорони.
Як вірно встановив суд першої інстанції, доказів відповідності наявного на праві власності позивачу житлового приміщення санітарним і технічним вимогам, з урахуванням площі, яка відповідає мінімальним нормам, визначеним житловим законодавством, для військовослужбовця та членів його сім`ї, відповідачем не надано, відповідних перевірок не проводилось.
Не обґрунтованими також є посилання апелянта і на положення ст. 51 Бюджетного кодексу України як на підставу для не застосування до позивача підвищення належної йому компенсації у півтора рази, оскільки порядок та розміри такої соціальної гарантії регулюються виключно Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядками від 03.08.2006 року №1081, від 26.06.2013 року №450.
Застережень, у тому числі щодо віку членів сім`ї військовослужбовця, які з ним разом проживають, як передумова в одержанні підвищення розміру компенсації, вказані нормативно-правові акти не містять.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що спірним у цій справі не забезпечення відповідачем гарантій, на які позивач набув у зв`язку із вступом на військову службу.
Фактичне перекладання такого обов`язку на військовослужбовця призводить до душевних переживань, емоційного виснаження, розчарування та інші негативних переживань, докладення позивачем додаткових зусиль для організації свого проживання.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вбачав підстави для задоволення позивних і в частині відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку із неправомірними діями відповідача.
Разом з цим, сукупний аналіз наведених правових норм показав, що забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовця під час несення ним військової служби.
Отже, забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Водночас, грошова компенсація за піднайом (найом) житлового приміщення військовослужбовцем та членами його сім`ї у грошовому виразі можна віднести до додаткового виду грошового забезпечення військовослужбовця.
Колегія суддів враховує, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не визначений порядок вирішення спорів, пов`язаних із невиплатою відповідного грошового забезпечення, а отже, проаналізувавши зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Виходячи зі спірних правовідносин, колегія суддів доходить висновку про те, що до належних позивачу виплат компенсації не застосовується строк позовної даності, у тому числі не знаходять свого підтвердження доводи апелянта про порушення позивачем строку звернення до суду, передбаченого положеннями ч. 5 ст. 122 КАС України.
Не є підтвердженими аргументи апелянта і про безпідставність відшкодування на користь позивача судових витрат, понесених у зв`язку із одержанням правничої допомоги, оскільки судом першої інстанції розподіл таких витрат не проводився.
З огляду на викладене, оскільки висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

   Головуючий суддя:                                                            О.В. Єщенко
                             
                            судді:                                                            О.О. Димерлій
                                                                                                    
                                                                                                               Т.М. Танасогло