ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/2124/20
провадження № К/9901/14484/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Смоковича М. І.,
суддів: Данилевич Н. А., Шевцової Н. В.
розглянув у попередньому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб - Міністерства соціальної політики України, Правління фонду соціального страхування України, Фонду соціального страхування України, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування розпорядження, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Фонду соціального страхування України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року (судді Катющенко В. П., Кармазін О. А., Скочок Т. О.) і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року (судді Собків Я. М., Глущенко Я. Б., Черпіцька Л. Т.), 
встановив: 
1. У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, у якому просив визнати протиправним і скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 34-р «Про затвердження призначення ОСОБА_2 директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України». 
2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями призначати директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Крім того, у відповідача і не було підстав призначати директора, оскільки на час винесення спірного розпорядження ОСОБА_1 був чинним директором виконавчої дирекції Фонду.
3. Окружний адміністративний суд міста Києва залучив також до участі у справі як третіх осіб,  які не заявляють самостійних вимог на предмет позову, на стороні відповідача - Міністерство соціальної політики України, Правління Фонду соціального страхування України, а також Фонд соціального страхування України (далі також - Фонд) та ОСОБА_2 .
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій
4. Окружний адміністративний суд міста Києва  рішенням від 05 серпня 2020 року відмовив у задоволенні позовних вимог.
5. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 10 березня 2021 року залишив рішення суду першої інстанції без змін. 
6. Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 з 03 квітня 2015 року обіймав посаду директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.
7. Постановою правління Фонду соціального страхування України від 15 травня 2018  року № 2 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).
8. Печерський районний суд міста Києва рішенням від 08 листопада 2019 року у справі №  757/26939/18-ц скасував постанову правління Фонду соціального страхування України від 15 травня 2018  року № 2 і поновив ОСОБА_1 на посаді директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 в межах одного місяця допущено до негайного виконання.
9. На підставі цього судового рішення ОСОБА_1 видав наказ від 14 листопада 2019  року № 35-к, відповідно до якого [ ОСОБА_1 ] приступив до виконання обов`язків директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 15  листопада 2019 року.
10. 15 листопада 2019 року голова правління Фонду Саєнко В. В. провів у виконавчій дирекції Фонду нараду за участі ОСОБА_1 і керівного складу виконавчої дирекції Фонду, а також керівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду (у режимі відеоконференції), на якій повідомив присутніх про рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року у справі №  757/26939/18-ц та зазначив про те, що ОСОБА_1 поновлено на посаді директора виконавчої дирекції Фонду за рішенням суду.
11. За результатами проведеної головою правління Фонду Саєнком В. В. наради у виконавчій дирекції Фонду складено протокол від 15 листопада 2019 року, в якому зафіксовано фактичний доступ ОСОБА_1 до роботи.
12. Згідно з протоколом засідання Комітету Верховної Ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів від 15 січня 2020 року № 24, цей Комітет розглянув звернення Міністерства соціальної політики України, відтак погодив кандидатуру ОСОБА_2 на посаду директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.
13. 23 січня 2020 року Міністр соціальної політики України листом № 1052/0/2-20/45 просила Прем`єр-міністра України затвердити кандидатуру ОСОБА_2 на посаді директора виконавчої дирекції Фонду.
14. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №  34-р «Про затвердження призначення ОСОБА_2 директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» ОСОБА_2 призначено директором виконавчої дирекції  Фонду соціального страхування України.
15. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, покликаючись на окремі положення статей 4, 5, 7, 8 Закону України від 23  вересня 1999 року №  1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV), на пункти 4.9, 5., 5.1, 5.2 Статуту Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою Правління Фонду від 03 квітня 2015 року № 8 у редакції постанови Правління Фонду від 11 квітня 2017 року № 28 (далі - Статут Фонду), зазначив, що власником або уповноваженим ним органом щодо позивача є правління Фонду соціального страхування України. Однак, дотепер правління Фонду соціального страхування України не видавало ніякого розпорядчого акта на виконання рішення Печерського районного суду м.  Києва від 08 листопада 2019 року у справі №  757/26939/18-ц щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді. На думку судів попередніх інстанцій, виданий позивачем наказ від 14 листопада 2019 року №  35-к, про який написано вище, не є підтвердженням виконання правлінням Фонду соціального страхування України рішення суду про поновлення позивача на роботі. 
Касаційне оскарження
16. У касаційній скарзі (уточненій) Фонд (третя особа) просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
17. Касаційну скаргу подано з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
18. Заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 24 КЗпП, адже апеляційний суд застосував цю норму без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 07  серпня 2019  року у справі №  522/4807/15-ц, постанові Верховного Суду від 13 квітня 2020  року у справі №  344/2293/19 і постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018  року у справі №  587/1714/17, в яких зазначено про те, що встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.
19. З приводу іншої правової підстави автор касаційної скарги пояснив, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 8 Закону України №  1105-ХІV у взаємозв`язку зі статтею 116 Конституції України та статті 21 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VIII «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон № 794-VIII), які містять вичерпний перелік посад, на призначення яких відповідач має повноваження і посада директора виконавчої дирекції Фонду до цього переліку не входить.
20. У контексті написаного порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права заявник вбачає у тому, що вони не оцінили надані Фондом докази, які, на його переконання, беззаперечно свідчать про фактичне перебування позивача у трудових відносинах із Фондом на момент прийняття відповідачем спірного розпорядження (табелям обліку робочого часу працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України за листопад-грудень 2019 року та січень 2020 року; довідці головного бухгалтера виконавчої дирекції Фонду М. Якушевської про нараховану та виплачену заробітну плату директору виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_1 за період з листопада 2019 року по січень 2020 року; наказу виконавчої дирекції Фонду від 25 листопада 2019 року № 489-к про відпуску позивача з 25 листопада 2019 року по 27 січня 2020 року; запису № 51 від 14 листопада 2019 року у трудовій книжці про недійсність запису № 47 та поновлення позивача на посаді директора виконавчої дирекції Фонду). 
21. Крім того, третя особа вважає, що суди попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи мали б застосувати принцип презумпції правомірності правочину, передбачений статтею 204 Цивільного кодексу України. Керуючись цим принципом, на думку Фонду, можна констатувати правомірність наказу виконавчої дирекції Фонду від 14 листопада 2019 року №  35-к, відповідно до якого на виконання рішення Печерським районним судом м.  Києва від 08 листопада 2019 року у справі №  757/26939/18-ц ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 15 листопада 2019  року, а також наказу виконавчої дирекції Фонду від 25 листопада 2019 року №  489-к про відпуску позивача і запису № 51 від 14 листопада 2019 року у трудовій книжці про недійсність запису №  47 та поновлення позивача на посаді директора виконавчої дирекції Фонду, адже їх недійсність прямо не встановлена законом і вони не визнані судом недійсними та не скасовані.
22. Заявник зазначив також, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги листів виконавчої дирекції Фонду від 15 листопада 2019  року №  2337-11-1, від 15 листопада 2019 року № 2336-11-1 та від 15 листопада 2019 року № 2334-11-1 (копії яких є у справі), відповідно до яких виконавча дирекція Фонду офіційно повідомила Комітет Верховної Ради України з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів, Міністерство соціальної політики України та Кабінет Міністрів України про те, що з 15 листопада 2019 року ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора виконавчої дирекції Фонду.
23. З приводу відсутності правового висновку щодо застосування указаних положень законодавства заявник зауважив, що спірне розпорядження Уряду суперечить статтям 116 і 117 Конституції України, законам № 1105-XIV, № 794-VIII, позаяк відповідач призначив директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України попри те, що вказана посада не віднесена Основним Законом України до посад, призначення на які здійснює Кабінет Міністрів України.
24. Кабінет Міністрів України подав відзив на касаційну скаргу, у якій просить залишити оскаржені судові рішення без змін. 
25. З-поміж іншого відповідач звернув увагу на те, що постанови Верховного Суду, до яких апелює заявник як приклад правильного правозастосування, ухвалено за інших фактичних обставин справи і правового регулювання, що робить неможливим застосування викладених у них правових висновків при вирішенні цієї справи. 
26. Щодо фактичного допуску ОСОБА_1 до роботи на посаді директора виконавчої дирекції Фонду як обставину, яка, з погляду касатора, перешкоджала призначенню на цю посаду іншої особи (згідно зі спірним розпорядженням) зазначив, що ці аргументи помилкові, адже органом, уповноваженим від імені Фонду виконати рішення суду і поновити ОСОБА_1 на указаній посаді, є правління Фонду, яке такої постанови (щодо поновлення на посаді) не ухвалювало. Зі змісту відзиву можна зрозуміти також, що покликання касатора на згаданий вище протокол наради у виконавчій дирекції Фонду від 15 листопада 2019 року і наказ від 14 листопада 2019 року № 35, виданий ОСОБА_1 на підставі рішення Печерського районного суду від 08 листопада 2019 року у справі № 757/26939/18-ц (яким він сам себе, по суті, поновив на посаді), не доводять того, що ОСОБА_1 був поновлений (належним чином) на посаді. Отож, на думку відповідача, спірне розпорядження видано правомірно, на підставі статті 8 Закону № 1105-XIV. 
27. Зазначив також про те, що у спірних правовідносинах прав та інтересів Фонду не порушено, що, з погляду відповідача, свідчить про безпідставне подання касаційної скарги (в інтерпретації відповідача тут проводиться аналогія із поданням позову і вказаний процесуальний механізм подається як спосіб захисту порушеного права).  
28. ОСОБА_2 (третя особа) теж подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити оскаржені судові рішення без змін. 
29. Аргументуючи свою позицію зазначила, зокрема, про те, що покликання касатора на положення частини четвертої статті 24 КЗпП у контексті фактичного допуску до роботи є помилкові, позаяк у чинній редакції ця стаття таких норм вже не містить (їх виключено на підставі Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року). У цьому зв`язку недоречними, з її погляду, є також посилання касатора на практику Верховного Суду, адже викладені у згаданих постановах висновки ґрунтуються на раніше чинному правовому регулюванні трудових відносин.
30. ОСОБА_2 теж зазначила про те, що ОСОБА_1 не міг сам себе поновити на посаді (на підставі рішення суду), адже це компетенція правління Фонду, яке не ухвалювало з цього приводу ніяких рішень. Водночас, у вимірі спірних правовідносин і їхнього правового регулювання фактичний допуск до роботи (позивача) не може свідчити про поновлення на посаді. 
31. У відзиві зазначено також про наказ Міністерства юстиції України від 26  листопада 2019 року № 3638/5 (яким скасовано реєстраційну дію від 14 листопада 2019 року №  10711070006035093 «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах», проведену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 як директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (код ЄДРПОУ 40210180), та анульовано доступ до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3), у якому теж вказано, зокрема, про те, що правління Фонду не поновлювало ОСОБА_1 на посаді директора і згоди щодо його поновлення не давало. 
32. Переконує, що за описаної ситуації Кабінет Міністрів України мав законні підстави видати спірне розпорядження, позаяк посада директора виконавчої дирекції Фонду була вакантна більше, ніж протягом двох місяців (з 15 травня 2018 року) і станом на 24 січня 2020 року (дата видання спірного розпорядження) рішення правління Фонду від 15 травня 2018 року не було скасовано. 
33. З приводу рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019  року у справі № 757/26939/18-ц додала також, що на дату внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань (щодо Фонду) воно не набрало законної сили, що в підсумку слугувало підставою для видання згаданого наказу Міністерства юстиції України від 26  листопада 2019 року № 3638/5, яким скасовано реєстраційний запис (від 14 листопада 2019 року) щодо ОСОБА_1 як директора виконавчої дирекції Фонду. 
34. Фонд своєю чергою подав письмові пояснення на відзив ОСОБА_2 , у яких серед іншого, зазначив про таке. 
35. Згаданий у відзиві наказ Міністерства юстиції України від 26  листопада 2019 року №  3638/5 скасовано рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2021 року у справі № 640/24220/19, яке 17 серпня 2021 року набрало законної сили. Скасовуючи пункти 1, 2 зазначеного наказу Міністерства юстиції України адміністративний суд наголосив на тому, що пункт 1 частини другої статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» містить пряму заборону для Міністерства юстиції України розглядати скарги на реєстраційні дії, проведені на підставі судового рішення.
36. Додав також, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01  липня 2020 року у справі № 640/23944/19, яке набрало законної сили 29 вересня 2020 року, задоволено також позов приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (адміністративний суд у цій справі визнав протиправним і скасував пункт 3 наказу Міністерства юстиції України від 26  листопада 2019 року №  3638/5 і зобов`язав поновити приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 доступ  до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У справі № 640/23944/19 суд дійшов висновку про відповідність проведеної реєстраційної дії вимогам чинного законодавства з тих міркувань, що для проведення реєстраційної дії на підставі судового рішення згаданим Законом не передбачено необхідності подання суб`єкту державної реєстрації будь-яких інших документів, окрім судового рішення. 
37. З погляду Фонду, висновки адміністративних судів у справах № 640/24220/19 та №  640/23944/19 свідчать про те, що реєстраційну дію від 14 листопада 2019 року №  10711070006035093 (щодо ОСОБА_1 як директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України), здійснено на законних підставах.
Позиція Верховного Суду щодо підстав для касаційного оскарження
38. Відповідно до частин першої-третьої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
39. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
40. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4 - 7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
41. Однією з підстав для касаційного оскарження судових рішень в цій справі зазначено пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС. Як приклад правильного застосування положень статті 24 КЗпП (в контексті встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем у вимірі спірних правовідносин) заявник зазначив постанови Верховного Суду від 07  серпня 2019  року у справі №  522/4807/15-ц, від 13 квітня 2020  року у справі №  344/2293/19 і від 29 серпня 2018  року у справі №  587/1714/17.
42. З цього приводу колегія суддів зазначає, що фактичні обставини справ, у яких ухвалено зазначені постанови й висловлено відповідні правозастосовні висновки, їхній суб`єктний склад, характер спірних правовідносин і нормативне регулювання суттєво відрізняються від тих, які маємо у цій справі. Ці відмінності унеможливлюють порівняння висновків судів попередніх інстанцій щодо застосування норм матеріального права у вимірі спірних правовідносин на відповідність правовим висновкам Верховного Суду, висловленим у згаданих постановах, адже ці правові висновки не є застосовним до цих правовідносин. 
43. Щодо оскарження судових рішень з підстави, встановленої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС, то аргументи заявника в цій частині дещо переплітаються з доводами про наявність фактичних трудових відносин між позивачем і Фондом (після поновлення за рішенням суду), на яких основувалася його позиція про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень трудового законодавства і невідповідність правових висновків цих судів правовій позиції Верховного Суду. Щодо останнього колегія свою думку висловила вище, водночас вважає обґрунтованими доводи заявника в аспекті заявлених підстав для касаційного оскарження, встановлених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС. Згадані вище аргументи щодо фактичного працевлаштування суд розглядатиме лише як обставину, яка (не)може мати юридичне значення у процедурі затвердження Кабінетом Міністрів України директора виконавчої дирекції Фонду. 
Релевантні джерела права
44. Відповідно до статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України: 
1) забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; 
1-1) забезпечує реалізацію стратегічного курсу держави на набуття повноправного членства України в Європейському Союзі та в Організації Північноатлантичного договору;
2) вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; 
3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; 
4) розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; 
5) забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону; 
6) розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; 
7) здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю; 
8) організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи; 
9) спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; 
9-1) утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади;
9-2) призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем`єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України;
10) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.
45. Відповідно до статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. 
Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем`єр-міністр України. 
Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.
46. Відповідно до частини першої-четвертої статті 21 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.
Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.
Питання діяльності міністерств у Кабінеті Міністрів України представляють відповідні міністри.
Діяльність центральних органів виконавчої влади, керівники яких не входять до складу Кабінету Міністрів України, спрямовується і координується міністрами. Питання діяльності таких центральних органів виконавчої влади представляють відповідні міністри, до сфери спрямування і координації яких належать ці органи.
47. Згідно з частиною сьомою статті 21 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України призначає на посаду:
1) державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, відповідно до законодавства про державну службу;
2) перших заступників і заступників міністрів - за поданням Прем`єр-міністра України.
Звільнення зазначених осіб здійснюється Кабінетом Міністрів України в порядку та з підстав, передбачених законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про центральні органи виконавчої влади», «Про державну службу».
48. За частиною восьмою статті 21 Закону № 794-VII особливості відносин Кабінету Міністрів України з окремими центральними органами виконавчої влади можуть визначатися законами України.
49. Відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону № 1105-XIV Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.
Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.
50. Згідно з частиною першою і другою статті 5 Закону № 1105-XIV управління Фондом здійснюється на паритетній основі державою, представниками застрахованих осіб і роботодавців.
Безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 1105-XIV до складу правління Фонду входять по сім представників держави, застрахованих осіб та роботодавців, які виконують свої обов`язки на громадських засадах.
Представники держави призначаються Кабінетом Міністрів України, представники застрахованих осіб обираються (делегуються) репрезентативними на національному рівні всеукраїнськими об`єднаннями профспілок, а представники роботодавців - репрезентативними на національному рівні всеукраїнськими об`єднаннями організацій роботодавців. Порядок обрання (делегування) таких представників визначається сторонами соціального діалогу самостійно.
51. Строк повноважень членів правління Фонду становить шість років і закінчується в день першого засідання нового складу правління (частина друга статті 6 Закону №  1105-XIV
52. За частиною третьою статті 6 Закону № 1105-XIV правління Фонду очолює голова, який обирається з членів правління Фонду строком на два роки почергово від представників кожної сторони. Обраним головою вважається член правління, за якого проголосувала більшість присутніх на засіданні членів правління. Голова правління має двох заступників, які разом з головою представляють три сторони.
53. Відповідно до частини шостої статті 6 Закону № 1105-XIV рішення правління Фонду, прийняте в межах його компетенції, є обов`язковим для виконання, у тому числі всіма страхувальниками та застрахованими особами, яких воно стосується. Рішення правління Фонду оформляється постановою. Постанови правління Фонду підлягають обов`язковому оприлюдненню на офіційному веб-сайті Фонду протягом 20 робочих днів після їх прийняття.
54. За текстом частини першої статті 7 Закону № 1105-XIV правління Фонду: <…> 6) призначає та звільняє директора виконавчої дирекції Фонду в порядку, визначеному цим Законом; <…>.
55. Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 1105-XIV виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду.
Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.
56. Згідно з частиною другою статті 8 Закону № 1105-XIV виконавчу дирекцію очолює директор, який призначається та звільняється правлінням Фонду, а в разі неприйняття правлінням Фонду рішення про призначення директора виконавчої дирекції протягом двох місяців таку кандидатуру для затвердження Кабінетом Міністрів України вносить керівник центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, за погодженням з комітетом Верховної Ради України, до предмета відання якого відносяться питання загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З метою заміщення вакантних посад директора виконавчої дирекції та його заступників правління Фонду може запроваджувати та визначати порядок проведення конкурсного відбору на заміщення цих посад. 
57. За текстом пункту 4.9 Статуту Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду від 11 квітня 2017 року № 28 правління Фонду: <…> 4.9.7. Призначає та звільняє директора виконавчої дирекції Фонду в порядку, визначеному Законом. 
Висновки Верховного Суду
58. Аналізуючи наведені положення законодавства у вимірі обставин цієї справи колегія суддів дійшла таких висновків. 
59. Правом призначати і звільняти з посади директора виконавчої дирекції Фонду уповноважено правління Фонду. Водночас, за правилами частини другої статті 8 Закону № 1105-XIV Кабінет Міністрів України може затвердити (у встановленому порядку) кандидатуру на посаду директора виконавчої дирекції Фонду (за поданням керівника центрального органу виконавчої влади <…>) у тому випадку, коли правління Фонду не призначить директора Фонду протягом двох місяців. 
60. На думку колегії суддів, положення указаної статті [8 Закону № 1105-XIV] якраз і треба розуміти у поєднанні зі статтею 116 Конституції України, відповідно до якої (пункт 10) Кабінет Міністрів України здійснює також «інші повноваження, визначені <…> законами України»; той факт, що таким законом у цьому випадку є Закон № 1105-XIV (частина друга статті 8), а не Закон № 794-VIII (зокрема стаття 21, на яку покликається касатор), не заперечує власне «законності» повноважень Уряду затверджувати кандидатуру директора виконавчої дирекції Фонду, внесену йому у встановленому Законом порядку, на підставі частини другої статті 8 Закону № 1105-XIV,  положення якої є чинними. 
61. Стосовно фактичних підстав для видання спірного розпорядження, то нагадаємо, що в цій справі, з-поміж іншого, встановлено, що рішенням Печерського районного суду м.  Києва від 08  листопада 2019 року у справі № 757/26939/18 ОСОБА_1 поновлено на посаді директора виконавчої дирекції Фонду (із якої його перед тим звільнили згідно з постановою правління Фонду від 15 травня 2018 року № 2). Відтак ОСОБА_1 видав наказ від 14 листопада 2019 року № 35-к, яким, по суті, поновив себе на вказаній посаді (зважаючи на зазначене судове рішення), а наступного дня, 15 листопада 2019  року, у виконавчій дирекції Фонду було проведено нараду під головуванням голови правління Фонду Саєнка В.В., на якій повідомлено про рішення Печерського районного суду м.  Києва від 08  листопада 2019 року у справі №  757/26939/18, а також про поновлення на цій підставі ОСОБА_1 на посаді. 
62. Колегія суддів погоджується з підходом судів попередніх інстанцій, що позивач не міг сам себе поновити на посаді, навіть на підставі рішення суду (зверненого у цій частині до негайного виконання), адже призначати (як і поновлювати) на посаду директора виконавчої дирекції Фонду може тільки правління Фонду. Ці відносини є предметом спеціального правового регулювання, норми якого в окресленій частині є імперативними й не передбачають довільного їх трактування. 
63. Тому наказ ОСОБА_1 від 14  листопада 2019 року № 35-к, як і протокол наради від 15 листопада 2019 року, на якому також акцентує Фонд у касаційній скарзі, доводячи факт поновлення позивача на посаді, не можуть мати юридичного значення, адже видані й оформлені не на підставі Закону № 1105-XIV і Статуту Фонду, а навпаки - усупереч їм. Ці документи, які і повідомлення, адресовані, зокрема, Кабінету Міністрів України, про те, що ОСОБА_1 фактично приступив до виконання посадових обов`язків, не можуть замінити собою рішення уповноваженого для вирішення такого кола питань органу, тобто постанови правління Фонду як єдиного необхідного розпорядчого акта, яким, у розумінні наведених нормативних положень, можна підтвердити як  факт призначення директора виконавчої дирекції Фонду, так і поновлення на цій посаді раніше звільненої особи на підставі рішення суду. 
64. Отож, за відсутності станом на дату видання спірного розпорядження, тобто 24  січня 2020 року, постанови правління Фонду про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора виконавчої дирекції Фонду (на виконання рішення Печерського районного суду м.  Києва від 08  листопада 2019 року у справі № 757/26939/18), або про призначення на цю посаду іншої особи можна констатувати відсутність факту виконання указаного судового рішення, відповідно - непризначення директора виконавчої дирекції Фонду протягом більш, ніж двох місяців. За таких обставин є підстави погодитися з думкою судів попередніх інстанцій про правомірність застосування механізму, визначеного частиною другою статті 8 Закону № 1105-XIV, і видання спірного розпорядження Уряду про призначення на посаду директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_2 . 
65. У цьому зв`язку треба додати, що доводи Фонду про неврахування судами попередніх інстанцій документів, які, з погляду заявника, мають значення для правильного вирішення цієї справи (як-от згадані вище протокол наради від 15 листопада 2019 року, накази про відпустку ОСОБА_1 , табелі обліку робочого часу), то з огляду на написане, докази, на необхідності дослідження яких він наполягає, не можуть вважатися допустимими, адже за своєю формою, змістом, видавником, іншими словами - правовою природою, не можуть підтверджувати обставин, які за законом мають підтверджуватися конкретно визначеним (законодавством) документом/актом уповноваженого суб`єкта. 
66. Стосовно судових рішень у справах № 640/24220/19, № 640/23944/19, на які покликаються треті особи у своїх поясненнях, зауважимо, що встановлені у них обставини не стосуються предмета доказування у цій справі, а правова оцінка певних дій/рішень, яку висловили суди в згаданих судових рішеннях і до якої апелює Фонд, не може бути обов`язковою для інших судів при вирішенні інших спорів. Крім того, звертає увагу й те, що у розгляді справи №  640/23944/19 (на висновках якого головним чином побудовано судове рішення у справі № 640/24220/19) не брали участі особи чи особа, які/яка є учасником цієї справи.
67. З приводу аргументів відповідача про те, що у спірних правовідносинах не порушено прав та інтересів Фонду як обставини, яка свідчить про безпідставність подання касаційної скарги, варто зазначити, що Фонд є третьою особою у справі, тож за правилами частини першої статті 328 КАС як учасник справи має право подати касаційну скаргу. 
68. Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
69. Переглянувши судові рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги (у зіставленні із нормативними підставами для касаційного оскарження, визначеними пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС) колегія суддів виснувала, що позаяк за встановлених в цій справі обставин і їхнього правового регулювання суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального і процесуального права, підстав для скасування судових рішень в цій справі немає. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу Фонду соціального страхування України залишити без задоволення. 
2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року в цій справі залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    Н. А. Данилевич
                                                                                                                        Н. В. Шевцова