Справа № 127/27020/20
Провадження № 22-ц/801/1451/2021
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року	Справа № 127/27020/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач), 
суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Волошина С. В. в приміщенні суду в м. Вінниця, -

в с т а н о в и в :

02 грудня 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 11 квітня 2017 року. Підписанням заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Для користування кредитним картковим рахунком ОСОБА_1 отримав кредитну карту, розмір кредитного ліміту на якій встановлено у 14 000 гривень. 
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 09 вересня 2020 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 29 251,27 гривень, з яких 19 927,49 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4 284,67 гривень - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 5 039,11 гривень - нарахована пеня. 
Виходячи з наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 29251,27 гривень, з яких : 19 927,49 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4284,67 гривень - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 5 039,11 гривень - нарахована пеня. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що АТ КБ «Приватбанк» звернувшись із вимогою про погашення кредиту, просив окрім тіла кредиту стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну сплату кредиту, обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11 квітня 2017 року, Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (в тому числі і на зміни, які вносилися до них в 2019 році). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Наданий позивачем витяг із Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанком належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), доводиться матеріалами справи і не спростовано позивачем.
Відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату неустойки (пені), поданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Суд також виходив з того, що як слідує з розрахунку, наданого позивачем, останній здійснив нарахування відсотків згідно статті 625 ЦК України в сумі 4284,67 гривень. З огляду на відповідне обґрунтування позовної заяви та розрахунок заборгованості слідує, що банк нарахував відсотки на прострочений кредит згідно частини другої статті 625 ЦК України за процентною ставкою 84% річних для картки «Універсальна» з посиланням на Умови та Правила надання банківських послуг. Однак, з наведених вище підстав судом встановлено неналежність цих доказів позивача щодо погодження сторонами застосованих у розрахунку відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно із статтею 625 ЦК України. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України позивач не пред`явив.
Як слідує з розрахунку станом на 09 вересня 2020 року прострочене тіло за кредитом становить 19 927,49 грн. Однак, з розрахунку заборгованості станом на 30 листопада 2019 року та з виписки по рахунку слідує, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки (розмір яких сторонами не узгоджувався) і тим самим збільшувалося тіло кредиту. За даними розрахунку за рахунок тіла кредиту були погашені відсотки в сумі 38643,46 грн., відповідно і тіло кредиту збільшилося на цю суму (38643,46 грн. загальна сума відсотків погашена за рахунок тіла кредиту (четверта колонка розрахунку станом на 30 листопада 2019 року а.с. 7-11). Зважаючи, що судом не встановлено обумовлення сторонами в письмовому вигляді відсотків, а тому сума відсотків, які погашені за рахунок тіла кредиту в розмірі 38 643,46 грн., не може бути врахована під час розрахунку заборгованості за кредитом.
Зважаючи, що вказана сума (38643,46 грн.) перевищує розмір простроченого тіла кредиту (19 927,49 грн.) відповідно у суду відсутні підстави для стягнення тіла кредиту, а тому позов і в цій частині також задоволенню не підлягає.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідачу на підставі анкети-заяви позивачем відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку вставнолено кредитний ліміт 11000 грн. Відповідач користувався кредитними коштами, однак використанні кошти банку не повернув.
Судом першої інстанції всупереч вимогам статті 263 ЦПК України не було враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16, в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 750//6058/17-ц, в постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18.
Суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягнення фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків за статтею 625 ЦК України, неустойки, порушивши норми матеріального права.
Також залишено поза увагою суду першої інстанції правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 11 квітня 2017 року.
Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.
При укладанні договору сторони керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У зв`язку з порушеннями відповідачем зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 09 вересня 2020 року має заборгованість в сумі 29251,27 грн., з них : 19 927,49 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4284,67 гривень - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 5039,11 гривень - нарахована пеня /а. с. 12-13/.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не доведені позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статі 81 ЦПК України, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту ухвалено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. В частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України та пені рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, щодо відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Щодо вимог про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України в розмірі 4284,67 гривень, а також пені в розмірі 5039,11 гривень.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що витяг з Умов та правил про надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати пені та штрафів у зазначених розмірах та порядку їх нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11.04.2017року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (грудень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Анкета-заява, підписана ОСОБА_1 від 11 квітня 2017 року, не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі -Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач- фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XIIпро повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 365/159/19.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за договором б/н від 11 квітня 2017 року станом на 09 вересня 2020 року по пені в сумі 5039,11 грн.
При цьому, суд першої інстанції правильно виходив також з того, що як слідує з розрахунку, наданого позивачем, останній здійснив нарахування відсотків згідно статті 625 ЦК України в сумі 4284,67 гривень. З огляду на відповідне обґрунтування позовної заяви та розрахунок заборгованості слідує, що банк нарахував відсотки на прострочений кредит згідно частини другої статті 625 ЦК України за процентною ставкою 84% річних для картки «Універсальна» з посиланням на Умови та Правила надання банківських послуг. Однак, з наведених вище підстав судом встановлено неналежність цих доказів позивача щодо погодження сторонами застосованих у розрахунку відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно із статтею 625 ЦК України. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України позивач не пред`явив.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу також на те, що відповідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 11 квітня 2017 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , заборгованість відповідача по процентам за прострочений кредит згідно статі 625 ЦК України нарахована за період з 01 грудня 2019 року по 09 вересня 2020 року. 
У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» /а. с. 20/, термін дії картки № НОМЕР_1 становить до 03/21 року.
АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до суду в грудні 2020 року, тим самим пред`явивши до позичальника вимогу згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а тому саме з часу пред`явлення вимоги до позичальника у АТ КБ «ПриватБанк» виникло право на застосування положень статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Щодо вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 19 927,49 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні даної вимоги виходив з того, що як слідує з розрахунку станом на 09 вересня 2020 року прострочене тіло за кредитом становить 19927,49 грн., однак, з розрахунку заборгованості станом на 30 листопада 2019 року та з виписки по рахунку слідує, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки (розмір яких сторонами не узгоджувався) і тим самим збільшувалося тіло кредиту. За даними розрахунку за рахунок тіла кредиту були погашені відсотки в сумі 38643,46 грн., відповідно і тіло кредиту збільшилося на цю суму (38643,46 грн. загальна сума відсотків погашена за рахунок тіла кредиту (четверта колонка розрахунку станом на 30 листопада 2019 року а.с. 7-11). Зважаючи, що судом не встановлено обумовлення сторонами в письмовому вигляді відсотків, а тому сума відсотків, які погашені за рахунок тіла кредиту в розмірі 38 643,46 грн., не може бути врахована під час розрахунку заборгованості за кредитом. Зважаючи, що вказана сума (38643,46 грн.) перевищує розмір простроченого тіла кредиту (19 927,49 грн.) відповідно у суду відсутні підстави для стягнення тіла кредиту.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції в цій частині зроблений за неповного з`ясування обставин справи, адже відповідно до виписки за договором станом на 11 вересня 2020 року розмір коштів отриманих відповідачем становить 106416,77 грн. (розрахунок зроблений без врахування нарахованої банком комісії, процентів, пені) /8345,39+10162,78+13932,72+11295,69+11738,09+9814,44+34891,15
+6236,51=106416,77/, а сума внесених коштів відповідачем на погашення заборгованості становить 103437,42 грн. /3478,42+11100+7148+10417,89+9850+11320+38498+8100+3525,11=103437,42/, тобто у відповідача наявна заборгованість за тілом кредиту в сумі 2979,35 грн.
Вінницький апеляційний суд враховує також правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 127/6915/19, згідно якого обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що позивачем не надано доказів того, що з Умовам та Правилам надання банківських послуг, Правилам користування платіжною карткою та Тарифами банку, відповідач був ознайомлений та ним вони підписані, а отже, й не доведено правомірність дій банку щодо нарахування відсотків та комісії, які були стягнуті позивачем за рахунок коштів, які вносив відповідач на погашення заборгованості за кредитом.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення частково цієї позовної вимоги.
Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Щодо розподілу судових витрат.
Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1  слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в сумі 213,98 грн /2102 х 10,18 % (ціна позову 29251,27 грн, задоволена частина 2979,35 грн. / = 213,98 грн//а. с. 6/, за подання апеляційної скарги в сумі 320,97 грн /розрахунок 3153 х 10,01 % = 320,97 грн /а. с. 110/.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2021 рокув частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 19927,49 грн та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 11 квітня 2017 року станом на 09 вересня 2020 року за простроченим тілом кредиту задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 11 квітня 2017 року станом на 09 вересня 2020 року за простроченим тілом кредиту в сумі 2929 (дві тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять) гривень 35 копійок.
В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 213 (двісті тринадцять гривень) 98 копійок та за подання апеляційної скарги в сумі 320 (триста двадцять) гривень 97 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: Т. О. Денишенко 

В. П. Рибчинський