Ухвала
Іменем України
24 вересня 2021 року
м. Київ
Провадження № 51-4590 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого -   ОСОБА_1 ,
суддів:                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката                     ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2021 року щодо ОСОБА_6 ,
встановив:
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від                             31 березня 2021 року 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у               с. Кулебівки Новомосковського району Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. 
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки, і покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. 
Цивільний позов задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_6 на користь                        ОСОБА_4 173700 гривень моральної шкоди. 
Вирішено питання про судові витрати та речові докази у справі.
Ухвалено залишити арешт на транспортний засіб – автомобіль ЗАЗ-TF69Y0, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,накладений ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року, який належить на праві власності ОСОБА_6 , до виконання вироку суду в частині вирішення задоволеного цивільного позову потерпілої ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2021 року цей вирок залишено без змін.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 17 вересня 2018 року приблизно о 8 годині 30 хвилин керуючи технічно справним автомобілем ЗАЗ-TF69Y0, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по пр. Мануйлівському з боку вул. Ростовської в напрямку вул. Луговської м. Дніпро. Під час руху, ОСОБА_6 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожнім знаком 5.35.1 Правил дорожнього руху України, розташованого в районі перехрестя з                           вул. Побежимова, перед яким зупинився транспортний засіб в сусідній смузі праворуч, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, а саме пішохода ОСОБА_4 , заходів до зменшення швидкості, а в разі потреби зупинки для надання їй дороги не прийняв і, продовживши рух, скоїв на неї наїзд. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Представник потерпілої ОСОБА_4   – адвокат ОСОБА_5 у касаційній скарзі ставить питання про скасування постановлених судових рішень щодо ОСОБА_6 через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а саме через необґрунтоване, на його думку, застосування положень ст. 75 КК України, безпідставне та неправильне звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, що є занадто м`яким. Вказує, що засуджений не визнав свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні, не розкаювався та не виявив бажання відшкодувати шкоду, а лише після апеляційного розгляду частково відшкодував потерпілій 998 гривень, не сприяв розкриттю злочину, не прохав суд суворо його не карати.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для її задоволення.
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_5 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_6 внаслідок м`якості. Проте, його доводи колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.  
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, грубого порушення обвинуваченим правил дорожнього руху потерпілій заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, особу винного, який є особою похилого віку, пенсіонером за віком, керуючи транспортним засобом у стані будь-якого сп`яніння не перебував, характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога та  психіатра не перебуває, відсутність відомостей щодо притягнення його в минулому до адміністративної відповідальності, у тому числі за вчинення адміністративних правопорушень на транспорті.
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 визнано те, що він раніше не засуджувався, вперше скоїв необережний тяжкий злочин. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
З урахуванням всіх обставин кримінального провадження, даних про особу винного – як у загально-соціальному стані, так і в аспекті його потенційної суспільної небезпеки, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, суд призначив ОСОБА_6   покарання у межах санкції статті, що передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, і при звільненні від відбування основного покарання з випробуванням встановив іспитовий строк.
У вироку наведено переконливі підстави такого рішення, покарання належним чином умотивовано, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження нових правопорушень та відповідає вимогам статтей 50,             65 КК України. З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність суд не вбачає.
Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги представника потерпілої, які є аналогічними, наведеними в касаційній скарзі, дав на них вичерпну, вмотивовану відповідь. Зокрема, апеляційний суд вказав, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_6 та призначив покарання, яке дійсно буде більшою мірою сприяти його виправленню та ресоціалізації, ніж відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інших доводів, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2021 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                       ОСОБА_7