Постанова
Іменем України
15 липня 2021 року
м. Київ
справа №202/34736/13-ц
провадження №61-2949св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», 
третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року у складі колегії суддів Макарова М. О., Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі -                                 ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_2 , з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 22 березня 2006 року у розмірі 215 046,28 євро, витрати на правову допомогу в розмірі 3 200 грн, сплачений судовий збір, та стягнути солідарно з відповідачів суму в розмірі 10 000 грн за договором поруки від 20 жовтня 2010 року.
Позов мотивовано тим, що 22 березня 2006 року між банком та                ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 124 000 євро, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,36% річних з кінцевим терміном повернення - 22 березня 2013 року. 
У забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки від 20 жовтня 2010 року, за умовами якого ПАТ «АкцентБанк» зобов`язалось солідарно відповідати за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 на суму 10 000 грн. 
Позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 30 серпня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 215 989, 67 євро, яка складається з: 49 773,63 євро - заборгованість за кредитним договором, 43 380,11 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом, 28 123,20 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом, 94 712,73 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Вказану заборгованість банк просив стягнути з відповідача в судовому порядку. 
ОСОБА_2 подав зустрічний позов до АТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Акцент-Банк», третя особа - ОСОБА_1 , в якому просиввизнати кредитний договір від 22 березня 2006 року неукладеним та таким, що не набрав чинності, розірвати вказаний кредитний договір, визнати несправедливими і недійсними з моменту укладення пункти 4.1 та 4.2 вказаного договору та визнати фіктивним і недійсним з моменту укладення договір поруки                     від 20 жовтня 2010 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та                           ПАТ «Акцент-Банк».
Зустрічний позов мотивовано тим, що 22 березня 2006 року між                             АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 підписано кредитний договір. Проте,          АТ КБ «ПриватБанк» не надав первинний бухгалтерський документ, засвідчений підписом ОСОБА_2 про отримання в касі банку готівкою грошей в сумі і валюті, визначений умовами договору, а отже кредитний договір є неукладеним та таким, що не набув чинності. 
Умови кредитного договору про відповідальність споживача за невиконання зобов`язань, а саме пунктів 4.1 та 4.2 кредитного договору є несправедливими відповідно до позивача, що є підставою для визнання умов цих пунктів договору недійсними.  
ОСОБА_2 посилався на те, що з матеріалів первісного позову йому стало відомо про укладення між АТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки від 20 жовтня 2010 року, на укладення якого він не надавав згоди і не повідомлявся банком про його укладення.
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень 
Справа розглядалась судами неодноразово
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                             від 07 листопада 2016 року у складі судді Зосименко С.Г.позовні вимоги              АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 22 березня 2013 року у розмірі 146 276,94 євро, що еквівалентно 155 053,56 грн, з яких 49 773,63 євро - заборгованість за кредитом, 43 380,11 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом, 43 380,11 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом, 28 123,20 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом, 25 000 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та сплачений судовий збір в розмірі 3 441 грн. 
В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Суд закрив провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк», з тих підстав, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду. 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня                   2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог                       АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 29 липня 2020 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року в частині позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
За результатами нового апеляційного розгляду, постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог                      АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову банку. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 22 березня 2006 року у розмірі 59 046,70 євро, що еквівалентно за курсом Національного банку України - 625 895,02 грн, та складається з: 39 745,86 євро - заборгованість за кредитом, 19 300,84 євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, та 265 000 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом відмовлено.
В іншій частині рішення залишено без змін.                                                
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що згідно договору застави рухомого майна від 22 березня 2006 року ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передав                                       АТ КБ «ПриватБанк» в заставу автомобіль марки «Merсedеs», модель Benz S 350І, 2006 року випуску, який реалізовано банком 23 січня 2008 року за              68 236,88 євро. При цьому, вказані кошти були розподілені наступним шляхом: 1 867,20 євро - погашення простроченої комісії, 5 810,24 євро - погашення прострочених відсотків, 8 160,57 євро - погашення простроченого тіла, 52 398,87 євро - погашення тіла кредиту. 
Банк безпідставно розподілив 1 867,20 євро на погашення простроченої комісії, та 8 160,57 євро на погашення простроченого тіла, оскільки такі дії не передбачені укладеними між сторонами договорами та суперечать нормам чинного законодавства.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що грошові кошти в сумі 10 027,77 євро підлягають зарахуванню до тіла кредиту, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають зменшенню з 49 773,63 євро до                39 745,86 євро.
Суд апеляційної інстанції здійснив аналіз розрахунку заборгованості в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам, та встановив, що їх розмір є значно завищеним.
Так, банк не повідомляв боржника після реалізації автомобіля про неповне погашення боргу, а тому підвищена відсоткова ставка застосуванню не підлягає та слід виходити із процентної ставки в розмірі 9,36% річних.
Таким чином підлягає зменшенню розмір відсотків з 43 380,11 євро до                 19 300,84 євро, які  розраховані після продажу автомобіля за відсотковою ставкою 9,36% на рік.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення з відповідача комісії за користування кредитом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умови кредитного договору про сплату комісії є несправедливими та не відповідають положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»
Зменшуючи розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь банку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розмір пені, визначений банком в сумі 94712,73 євро значно перевищує розмір збитків, а тому відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України підлягає зменшенню до 265 000 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. 
При цьому, колегія суддів зауважила, що пеня підлягає стягненню в національній валюті, оскільки є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, не входить до складу зобов`язання, а тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційній скарзі ОСОБА_2 не погодився з висновками апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог банку про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову в оскаржуваній частині з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду.
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» не погодилось з висновками апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову в оскаржуваній частині та задовольнити вимоги банку у повному обсязі. 
Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів, призначення експертизи для розрахунку дійсної суми заборгованості, та встановив  обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389                     ЦПК України).
В оскаржуваній постанові апеляційний суд зазначив, що відповідно до укладеного договору ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 124 000 євро. Встановлюючи цю обставину, яка не відповідає дійсності, апеляційний суд помилково посилається на кредитний договір. Проте, цей документ не є належним доказом, що підтверджує реальність фактично наданого кредиту.
Апеляційним судом проігноровано частину другу статті 1054 ЦК України у взаємозв`язку із частиною другою статті 1047 та другим абзацом частини першої статті 1046 ЦК України стосовно того, що сам по собі кредитний договір не є доказом виникнення зобов`язання. Кредитний договір набуває чинності з моменту фактичної передачі обумовленої грошової суми, що підтверджується розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання кредитором грошей позичальнику.
Апеляційним судом не враховано, що таким документом, якщо немає розписки позичальника, може бути виключно первинний бухгалтерський документ, оформлений у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував зазначені норми матеріального права, визнавши кредитний договір достатнім належним і допустимим доказом фактичної суми, валюти та способу виданого кредиту. Від цих параметрів залежать абсолютно всі нарахування по кредиту. При чому, в матеріалах справи наявні суперечливі один одному докази щодо цих параметрів.
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що під час вирішення спору про стягнення кредитної заборгованості апеляційним судом не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 296/8938/16, від 18 березня 2020 року у справі № 753/9978/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 202/29195/13.
Апеляційним судом не враховано вказівок і висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року, якою справа, що переглядається, направлялась на новий розгляд до суду апеляційної інстанції після скасування попереднього рішення апеляційного суду.
Апеляційним судом не враховано, що спрямовуючи кошти, отримані від реалізації заставного автомобіля на погашення заборгованості, банк діяв виключно в межах умов кредитного договору, зокрема пункту 3.3. Жодних заперечень позичальника щодо порядку розподілу коштів, спрямованих на погашення кредиту до банку, не надходило.
Фактично, суд апеляційної інстанції самовільно змінив умови кредитного договору та перерозподілив кошти, розподіл яких не оскаржувався сторонами договору.
На час реалізації заставного майна за позичальником рахувалась заборгованість зі сплати обов`язкових платежів, строк виконання яких настав, так і заборгованість за кредитом, строк виконання яких не настав на момент зарахування коштів. А тому згідно пункту 3.3 договору було спочатку погашено прострочену заборгованість, а решта коштів, що залишилась, спрямована на погашення тіла кредиту, строк платежів за яким не настав.
Судом апеляційної інстанції безпідставно визнано необґрунтованим зарахування коштів на погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту та простроченої комісії, тим самим зменшено розмір заборгованості ОСОБА_2 за тілом кредиту на 10 027,77 євро.
Безпідставне зменшення судом тіла кредиту на 10 027,77 євро мало наслідком і невірний розрахунок відсотків та пені за порушення зобов`язання.
Суд апеляційної інстанції наданий позивачем розрахунок заборгованості належним чином не перевірив, що призвело до здійснення помилкових розрахунків, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи   
У поданому відзиві АТ КБ «ПриватБанк» заперечує проти доводів               ОСОБА_2 та просить залишити без задоволення подану останнім касаційну скаргу.   
Відзив на касаційну скаргу банку ОСОБА_2 до суду не подав.
Відзиви на касаційні скарги іншими учасниками справи до суду не подано 
Фактичні обставини, встановлені судами
22 березня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 124 000 євро для придбання автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,36% на рік з кінцевим терміном повернення - 22 березня 2013 року.
У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 22 березня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір застави рухомого майна, за яким останній передав у заставу банку автомобіль марки «Merсedеs», модель Benz S 350І, 2006 року випуску, державний                      номер НОМЕР_1 .
Згідно наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, внаслідок неналежного виконання зобов`язань станом на 30 серпня 2013 року у ОСОБА_2 утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі                              215 989,67 євро, з яких: 49 773,63 євро - заборгованість за кредитом;                 43 380,11 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом;      28 123,20 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом;                 94 712,72 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
На підтвердження отримання кредитних коштів АТ КБ «ПриватБанк» надало виписку по розрахунку, меморіальний ордер від 22 березня 2006 року та ордер-розпорядження про надання кредиту від 22 березня 2006 року.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційні скарги задоволенню не підлягають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК Українивиконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до статті 572 ЦК Українив силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено Законом (право застави).
Згідно зі статтею 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
У пункті 4.3 кредитного договору сторонами обумовлено, що в разі неналежного виконання зобов`язання за договором боржник сплачує банку проценти за користування траншу кредиту у розмірі 32% від суми залишку непогашеної заборгованості.
Пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачена можливість збільшення відсоткової ставки за користування кредитом.
З 01 лютого 2009 року банком здійснювались розрахунки за збільшеною відсотковою ставкою за користування за кредитом.
Позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Проте, у справі яка переглядається, установлено, що відповідач добровільно у позасудовому порядку звернення стягнення, актом приймання                       від 19 грудня 2007 року передав заставний транспортний засіб банку, який реалізовано останнім 23 січня 2008 року за 68 236,88 євро.
Отримані від реалізації заставного майна кошти розподілені банком шляхом зарахування 1 867,20 євро в рахунок погашення простроченої комісії,                     5 810,24 євро на погашення прострочених відсотків, 8 160,57 євро на погашення простроченого тіла, 52 398,87 євро в рахунок погашення тіла кредиту. 
Суд апеляційної інстанції, на виконання вказівок, зазначених у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року про направлення цієї справи на новий апеляційний розгляд, дав належну оцінку усім зібраним у справі доказам щодо розрахунку заборгованості по кредиту у поєднанні з умовами укладеного між сторонами кредитного договору, встановив безпідставність зарахування банком 1 867,20 євро на погашення простроченої комісії та             8 160,57 євро на погашення простроченого тіла, та дійшов висновку, що грошові кошти в сумі 10 027,77 євро підлягають зарахуванню до тіла кредиту, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають зменшенню з                49 773,63 євро до 39 745,86 євро.
За результатом аналізу розрахунку заборгованості в частині стягнення з позичальника заборгованості по відсоткам, апеляційним судом встановлено, що їх розмір значно завищений, оскільки банк не повідомляв боржника після реалізації автомобіля про неповне погашення боргу, проте застосував підвищену відсоткову ставку, а за вказаних обставин, розрахунок мав провадитися виходячи із 9,36% на рік, встановленої договором. 
Оскільки сальдо простроченої заборгованості з 23 січня 2008 року по                  31 січня 2011 року значилося як 0,00, суд встановив, що банком безпідставно нараховані завищені відсотки у розмірі 14 019,75 євро після продажу автомобіля, тобто після 23 січня 2008 року. З 31 січня 2011 року по 30 серпня 2013 року банком також здійснено нарахування відсотків за підвищеною відсотковою ставкою на загальну суму 5 281,09 євро.
Враховуючи, що банк не повідомляв боржника після реалізації автомобіля про неповне погашення боргу, неправомірно нарахував відсотки після продажу заставного автомобіля за підвищеною відсотковою ставкою, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру відсотків з 43 380,11 євро до 19 300,84 євро, які розраховані після продажу автомобіля за відсотковою ставкою 9,36% на рік.
Нарахована банком пеня за прострочку заборгованості у розмірі                        94 712,73 євро значно перевищувала розмір заборгованості за тілом кредиту, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 551 ЦК України, для зменшення її розміру та стягнення у національній валюті України - гривні, у розмірі 265 000 грн. 
Установивши наведені обставини на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, перевіривши розрахунки банку та здійснені ним нарахування позичальнику за кредитними зобов`язаннями, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позичальник зобов`язаний сплатити банку суму заборгованості, яка підтверджується матеріалами справи та складається із 39 745,86 Євро - заборгованість за кредитом, 19 300,84 євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, та 265 000 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Посилання у касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» на неправильне застосування апеляційним судом статті 551 ЦК України є безпідставними, оскільки сума пені (94 712,73 євро) значно перевищувала суму боргу за кредитом та процентами за користування кредитом (59 046,70 євро), а тому, виходячи із засад розумності і справедливості, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зменшив розмір пені і визначив її на рівні, який відповідає принципу пропорційності.
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не містить доводів щодо підстав відмови банку у стягненні комісії, з яких виходив апеляційний суд.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №296/8938/16 (провадження № 61-43288св18), оскільки наведені у цій постанові висновки стосуються вимог банку про стягнення кредитної заборгованості з поручителя як солідарного боржника. 
Тобто, предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин у наведеній справі є іншими у порівнянні зі справою, яка переглядається та стосується стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, нарахованої банком в тому числі після реалізації предмета застави та розподілу отриманої від продажу цього майна суми в рахунок погашення боргу.
Колегія суддів відхиляє посилання АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 753/9978/15,                   від 04 липня 2018 року у справі № 202/29195/13, оскільки вказаними постановами, за результатами скасування судових рішень справи направлено на новий розгляд до суду першої (апеляційної) інстанції, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у справі. За результатами нового розгляду справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами обставин і доказів, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки у ній.
Посилання у касаційній скарзі банку на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №202/34736/13 (провадження №61-5372св18) - справа, яка переглядається, є безпідставними, оскільки ця постанова прийнята в межах однієї справи, яка є предметом перегляду, та не є судовим рішенням, прийнятим у подібних правовідносинах, тобто посилання на таку постанову не охоплюється пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, як підстава касаційного оскарження судового рішення, за змістом якої подібність правовідносин означає їх наявність в іншій аналогічній справі, а не у правовідносинах, які не змінилися після скасування судом касаційної інстанції рішення з направленням справи на новий розгляд. 
Крім того, за результатами нового апеляційного розгляду справи апеляційний суд у повній мірі виконав вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року, якою дана справа направлялась на новий розгляд, зокрема, належним чином перевірив доводи та заперечення сторін, дав правову оцінку наданим банком доказам, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного із них, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Апеляційний суд перевірив наданий кредитором під час розгляду справи детальний розрахунок кредитної заборгованості, розгорнутий розрахунок кредитної заборгованості після подання ОСОБА_2 квитанції про погашення кредиту, на що вказував Верховний Суд у наведеній постанові. 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин, збирання нових доказів, зокрема шляхом їх витребування та призначення експертизи, з метою встановлення відсутності підстав для покладення на нього ( ОСОБА_2 ) відповідальності за кредитним договором, зокрема щодо стягнення з нього заборгованості, оскільки, на його думку, є недоведеним належними доказами факт отримання ним кредиту в обумовленій у договорі сумі, а також валюти кредитування, що унеможливлює встановлення дійсної суми кредитної заборгованості, якщо така існує. 
Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки усправі, яка переглядається, апеляційний суд дав належну оцінку всім наданим сторонами доказам, встановив факт отримання позичальником кредитних коштів, перевірив обставини неналежного виконання ним кредитних зобов`язань, що призвело до виникнення заборгованості, а також на підставі аналізу усіх наданих сторонами доказів у поєднанні з умовами укладеного між сторонами кредитного договору встановив дійсний розмір заборгованості та її складові, яка під час розгляду справи відповідачем не була спростована.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 фактично не погоджується з розміром заборгованості по кредитному договору, присудженої до стягнення з нього на користь банку. Проте, його доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду щодо встановлених ним обставин та застосованих норм матеріального права у спірних правовідносинах. 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків в оскаржуваній постанові, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.  
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 та касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
      
      А. І. Грушицький
      
      І. В. Литвиненко