Справа № 450/4101/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/522/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       27 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
                        секретаря Юзефович Ю.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на ухвалу Пустомитівського  районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року в складі судді Мусієвського В.Є. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін», з участю третіх осіб приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., приватного виконавця Пиця А.А., про скасування виконавчого напису,-
встановив:
У листопаді 2020 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Веллфін», третіх осіб приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., приватного виконавця Пиця А.А., про скасування виконавчого напису, просив визнати виконавчий напис, вчинений 02 вересня 2020 року приватним нотаріусом Горай О.С. і зареєстрований в реєстрі за № 24336, таким, що не підлягає виконанню.
02 грудня 2020 року представник позивача ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі оспорюваного виконавчого напису.
Заяву обгрунтовував тим, що подальше невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити або істотно ускладнити поновлення порушених чи оспорюваних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Зауважив, що з позивача у зв`язку з виконанням виконавчого напису вже списано 500 грн. Враховуючи наведене, просив заяву задовольнити.
Оскаржуваною ухвалою Пустомитівського  районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року в задоволенні заяви представника позивача  ОСОБА_1 ОСОБА_2  про забезпечення позову – відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2 , вважає ухвалу такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що суд не надав значення тому, що в межах виконання оспорюваного виконавчого напису з позивача вже списано грошові кошти в сумі 500 грн.
Зважаючи на можливий тривалий час розгляду даної справи, з позивача може бути стягнуто значні кошти, а у разі задоволення позовних вимог, останній буде змушений звертатися із новим позовом про повернення незаконно стягнутих коштів.
Стверджує, що невжиття заходів забезпечення позову у відповідний спосіб призведе до утруднення чи унеможливлення поновлення порушених чи оспорених прав, за захистом яких заявник звернувся.
Звертає увагу, що законодавець визначив, що саме по собі оскарження виконавчого документа свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, тому передбачив можливість зупинення стягнення за таким виконавчим документом, як вид забезпечення позову.
Просить скасувати ухвалу Пустомитівського  районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року та постановити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.
В судове засідання 27 липня 2021 року учасники справи не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що зупинення стягнення за виконавчим написом є тотожним задоволенню позовних вимог у даній справі, оскільки за умови скасування виконавчого напису, стягнення за таким припиняється.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке. 
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).
З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Види забезпечення позову, які можуть застосовуватися судом визначені ч 1 ст. 150 ЦПК України.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.
Таким чином, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову. 
Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.
Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. 
Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.
Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. 
З матеріалів справи встановлено, що в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом  ОСОБА_1 до ТзОВ «Веллфін», з участю третіх осіб приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., приватного виконавця Пиця А.А., про скасування виконавчого напису.
Тобто предметом спірних правовідносин є оскарження виконавчого документа, яким є виконавчий напис, вчинений 02 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., зареєстрованим в реєстрі за № 24336 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Веллфін» 87724 грн. (а.с. 20).
На виконання оспорюваного виконавчого напису, постановою приватного виконавця від 01.10.2020 звернуто стягнення на доходи боржника (а.с. 24).
На обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову сторона позивача свої доводи зводить до того, що оспорюваний виконавчий напис є незаконним, при цьому, в межах виконання такого з позивача вже списано грошові кошти в сумі 500 грн., тому не забезпечення позову може значно ускладнити виконання можливого у справі рішення про задоволення позову.
Згідно із ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, в тому числі, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.
Таким чином, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, може застосовуватись судом, як захід забезпечення позову.
Крім цього, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.
Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа, застосовується судами як захід забезпечення позову виключно в межах розгляду справ щодо оскарження боржниками виконавчих написів нотаріусів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Так, слідуючи нормам процесуального законодавства, законодавець визначив, що саме по собі оскарження виконавчого документа свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, тому передбачив можливість зупинення стягнення за таким виконавчим документом, як вид забезпечення позову, наведене свідчить про помилковість висновків суду та доводить підставність апеляційної скарги. 
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України»   зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії»   ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії»   (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Враховуючи наведене та слідуючи заяві про забезпечення позову, основними вимогами за якою було недопущення подальшого виконання виконавчого напису нотаріуса, який оскаржується у судовому порядку, колегія суддів приходить переконання про те, що з метою ефективності захисту прав позивача, заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, а саме про необхідність забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, що відповідатиме вимогам процесуального закону та буде співмірним із заявленими позовними вимогами, які власне його стосуються.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вразі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питанням скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи
Таким чином, оскаржувана ухвала суду не може залишатись в силі і підлягає скасуванню, а заяву про забезпечення позову необхідно задовольнити, що в свою чергу має наслідком задоволення апеляційної скарги.
Керуючисьст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити.
Ухвалу Пустомитівського  районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року– скасувати.
Заяву представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про забезпечення позову – задовольнити.
Зупинити стягнення (виконавче провадження № 631000657 від 22 вересня 2020 року, приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Пиць А.А.) на підставі виконавчого напису, вчиненого 02 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., зареєстрованим в реєстрі за № 24336 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Веллфін» 87724 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Стягувач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 )
Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (ЄДРПОУ 39952398, місцезнаходження 03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 48).
Повний текст постанови складений 27 липня 2021 року.
Головуючий:                                                                                      А.В. Ніткевич   
Судді:                                                                                          С.М. Бойко
                                                                                                                        
С.М. Копняк