ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 липня 2021 року           справа №200/1816/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року (повний текст складено 11 червня 2021 року в м. Слов`янськ) у справі № 200/1816/21-а (суддя І інстанції – Чучко В.М.) за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Горелика Євгена Борисовича, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця, -

                                                              У С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі за текстом – позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного судуз позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Горелика Євгена Борисовича (надалі – приватний виконавець, відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 (в подальшому – третя особа), про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця від 02.02.2021 року у виконавчому провадженні ВП №64354324 про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 54 424,00 грн., визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця від 02.02.2021 року у виконавчому провадженні ВП №64354324 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в частині винесення постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця 44,00 грн. та в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документу стягувачу) 184,00 грн. (в подальшому – Спірні постанови).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у справі № 200/1816/21-а у задоволенні позову – відмовлено.                                                     Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.
Інструкції з організації примусового виконання рішень, містить вичерпний перелік постанов, які включені до складу мінімальних витрат. Але Інструкція не містить вимоги, що всі ці постанови будуть винесені саме цим приватним виконавцем, тому позивач вважає передчасним включення до спірної постанови витрат на винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувану), яка на даний час не винесена. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 02.02.2021 року постановою відповідача відкрито виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа №239/3-16-ц, виданого 29.03.2016 Новогродівським міським судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики від 26.09.2014 року у розмірі 544241,04 грн.(ВП № 64354324) (а.с. 117-118).
В той же день, 02.02.2021 року приватний виконавець виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 54424,00 грн., що становить 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню, а також постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження: плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69 грн., винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження 44 грн., винесення постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця 44 грн., винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 188 грн., винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) 184 грн., загальна сума мінімальних витрат 529,00 грн. (а.с. 119-122).
03.02.2021 року приватний виконавець виніс постанову про розшук майна боржника та про арешт майна боржника (а.с. 123-126).
В подальшому, 08.02.2021 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, якою  накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешта та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 (а.с. 127-128).
13.04.2021 року приватним виконавцем винесені постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи, якими постановлено звернути стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 у ТОВ “Шахтопроходчиське управління гірник” та у Селидівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області (а.с. 129-132).
Судом встановлено, що приватним виконавцем також надіслані запити до ГУ ДПС у Донецькій області, Селидовського УПФУ щодо надання інформації про боржника ОСОБА_1 , (а.с. 85-86, 88-90).
Розпорядженнями приватного виконавця від 03.06.2021 року з позивача стягнуті: грошові кошти у сумі 1351,16 грн., що надійшли 31.05.2021 року, та 54201,65 грн., що надійшли 03.06.2021 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №239/3/16-ц, розподілені наступним чином: 48781,65 грн. на користь стягувача ОСОБА_2 , 5420 грн. – 10% від стягнутої суми винагорода виконавця, 1351,16 грн. розподілені так: 687,16 грн. – на користь стягувача, 135 грн. – основна винагорода на користь виконавця, 69 грн. – вартість користування АСВП, 460 грн. – мінімальні витрати за ВП (а.с. 108, 109).
Позивач вважає протиправними постанови відповідача про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, оскільки на даний час відсутні докази здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 1 Закону України “Про виконавче провадження” (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
За правилами статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 27 Закону N 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Також, відповідно до статті 31 Закону України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді, зокрема, відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Абзацом 1 пункту 19 Порядку №643 передбачено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України “Про виконавче провадження”, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Статтею 26 Закону передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частини третьої статті 45 Закону, основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Відтак, питання стягнення основної винагороди приватного виконавця врегульовані нормами, якими регламентовано порядок стягнення виконавчого збору.
Отже, з вищевикладеного слідує, що, приватний виконавець зобов`язаний одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження прийняти постанову про стягнення основної винагороди, в якій навести розрахунок останньої та порядок її стягнення. Така постанова виноситься незалежно від початку примусового виконання. У постанові про стягнення основної винагороди обов`язково повинен зазначатися її розмір, виходячи з усієї суми стягнення за виконавчим документом. Водночас, якщо суму стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.
При цьому. у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №420/970/19 колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вказала, що оцінка правомірності спірної постанови про стягнення з боржника основної винагороди надається лише на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на момент її винесення. Будь-які обставини, що можуть вплинути на розмір такої винагороди або на можливість її виконання у майбутньому, не можуть бути враховані судом, оскільки виконавче провадження це сукупність дій визначених у Законі Україні “Про виконавче провадження”, які вчиняються у процесі виконання відповідного рішення та мають різні юридичні наслідки щодо стягнення з боржника основної винагороди.
Таким чином, стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Початок примусового виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.
Вищезазначений висновок узгоджується з праовож позицією Верховного Суду викладеною у постановах від 08.07.2021 у справі № 360/2855/20,  від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20. 
З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що приватний виконавець у межах своїх повноважень виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди, то суд приходить до висновку про правомірність прийняття спірних постанов приватного виконавця від 02.02.2021 року у виконавчому провадженні № 64354324 про стягнення з боржника основної винагороди.
Обґрунтовуючи безпідставність та протиправність постанов про стягнення основної винагороди позивач у позовній заяві вказував на те, що будь-які дії по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сумприватним виконавцем не вчинялися.
Судом встановлено, що позивач добровільно не виконав рішення суду і виконання вказаного рішення відбувається у примусовому порядку.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що приватний виконавець проводив виконавчі дії щодо забезпечення примусового стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум згідно виконавчого листа №239/3/16-ц, а також частково стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому документі, а отже мав правові підстави для стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Суд зазначає, що за своїм призначенням основна винагорода є своєрідною винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про стягнення основної винагороди від 02.02.2021 року № 64354324 прийнята у відповідності до норм Закону України “Про виконавче провадження”, а тому є законною та не підлягає скасуванню.
Щодо спірної постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження суд зазначає, що постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) (Розділ 6 п. 2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5).
Згідно Розділу 6 Інструкції № 512/5 витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:
відкриття виконавчого провадження;
стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);
стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);
стягнення витрат виконавчого провадження;
закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:
виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);
пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.
Враховуючи викладене , колегія суддів вважає помилковим посилання  позивача на відсутність постанови  про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувану), як на підставу для скасування оскаржуваної постанови.
Колегія суддів зазначає, що  пункт 2 Розділу 6 Інструкція не містить вимоги, що всі постанови, перелічені у цьому пункті  повинні бути винесені до винесення постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Враховуючи вищевикладене, відповідачем правомірно винесені спірні постанови про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 02.02.2021 року у виконавчому провадженні №64354324.
Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у справі № 200/1816/21-а - залишити без задоволення.                  
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у справі № 200/1816/21-а - залишити без змін.                             
Повне судове рішення складено 20 липня 2021 року.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.           

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                    Т.Г. Гаврищук

                                                                                                              І.Д. Компанієць