ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2021 року	Львів	Справа № 300/853/20 пров. № А/857/9988/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І. М., Сеника Р. П.,
за участю секретаря судового засідання – Вовка А. Ю.,

розглянувши у відкритому судового засіданні апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року (ухвалене головуючим суддею Скільським І. І. о 16:08 год у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
                                                        в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулась в суд із адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якому з урахуванням кількаразово змінених позовних вимог просила визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» №659/к від 13.02.2020; зобов`язати Міністерство юстиції України звільнити її із займаної посади у зв`язку з переведенням до Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) відповідно до пункту 5 частини 1 статті 36 КЗпП України з 14.02.2020; прийняти її за переведенням з Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області на посаду першого заступника начальника в Південно-Західне міжрегіональне управління юстиції (м. Івано-Франківськ) з 15.02.2020.
Позов мотивований незаконністю звільнення у зв`язку з порушенням процедури (порядку) звільнення, оскільки ліквідації державного органу не відбулося, а мала місце реорганізація, то позивачу разом із попередженням про звільнення повинні були бути запропоновані посади у реорганізованому державному органі, чого зроблено не було.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 позов задоволено повністю: визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства юстиції України №659/к від 13.02.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області; зобов`язано Міністерство юстиції України видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 14.02.2020 шляхом переведення до Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ); зобов`язано Міністерство юстиції України призначити ОСОБА_1 з 15.02.2020 на посаду першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) в порядку переведення; стягнуто з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 15.02.2020 по 24.03.2021 у розмірі 548 814,96 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України та Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подали апеляційні скарги, в яких з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просять скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення про відмову у позові.
В обґрунтування апеляційних скарг зазначають, що позивач правомірно, з дотриманням процедури звільнена з посади начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Вказують, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин порядок розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), і не враховано зміни у законодавстві, а саме те, що на момент звільнення позивача частиною четвертою статті 40 КЗпП було передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Отже, вимоги про обов`язок роботодавця запропонувати позивачу вакантні посади разом із попередженням про звільнення законом не було передбачено. Також зазначають, що станом на момент попередження позивача про звільнення Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) не було утворене, тому запропонувати їй посади у новоствореному органі не було можливості. Крім того, щодо задоволення судом вимоги про переведення ОСОБА_1 у новостворений орган на рівнозначну посаду, вказують, що Законом України «Про державну службу» передбачені випадки, коли державного службовця може бути переведено і таке може бути зроблено лише суб`єктом призначення і є його дискреційним правом, тобто може здійснюватись на вільний розсуд суб`єкта призначення, що не враховано судом першої інстанції. Не враховано судом також і те, що посада, на яку зобов`язано перевести позивача не є рівнозначною тій, на якій вона працювала, оскільки повноваження першого заступника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) є значно ширшими за обсягом та територією, так як розповсюджуються на чотири області.  
Позивач подала до суду відзив на апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, в якому вказує на обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги і залишити рішення без змін.
Під час апеляційного розгляду представник відповідачів підтримав обидві апеляційні скарги та просив їх задовольнити, покликаючись на викладені в них доводи.
Представник позивача заперечила апеляційні скарги повністю.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується письмовими доказами, які знаходяться в матеріалах справи, 28.08.2015 позивач ОСОБА_1 призначена на посаду першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі - Постанова № 870) територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, і Головне територіальне управління юстиції у Івано-Франківській області, ліквідовані як юридичні особи публічного права.
Відповідно до пункту 3 Постанови № 870 міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1. Цим же пунктом одночасно встановлено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції. 
На виконання Постанови № 870 наказом Мінюсту від 16.10.2019 № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» були ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Мінюсту згідно з переліком (додаток 1), зокрема, Головне територіальне управління юстиції у Івано-Франківській області, і утворені, як юридичні особи публічного права, міжрегіональні територіальні органи Мінюсту згідно з переліком (додаток 2), зокрема, Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
24.10.2019 ОСОБА_1 попереджено про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області та звільнення з займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження.
Наказом Міністерства юстиції України від 13.02.2020 № 659/к «Про звільнення» позивача звільнено з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області, з припиненням державної служби.
Задовольняючи позов в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що при припиненні відносин державної служби із позивачем відповідачами не було дотримано порядок звільнення з державної служби. Зокрема, з врахуванням того, що відбулася реорганізація державного органу і процедура звільнення державних службовців у спеціальному законі не була передбачена, роботодавець зобов`язаний був працевлаштувати позивача у новоствореному органі, запропонувавши їй наявні вакантні посади. Разом з тим, задовольняючи позов в частині зобов`язання Міністерства юстиції України видати наказ про переведення та призначення ОСОБА_1 на посаду першого заступника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), суд виходив з того, що оскільки Головне територіальне управління юстиції у Івано-Франківській області повністю ліквідоване, то поновити позивача в органі, якого фактично немає, неможливо.
Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідно частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає правильним висновок суду про протиправність оскаржуваного наказу, але не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача перевести та призначити позивача на посаду першого заступника у новоствореному органі з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регламентовані приписами Закону № 889-VIII.
Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. 
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України. 
Згідно із частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Слід зазначити, що згідно з частиною першою статті 80 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Частиною другою статті 81 ЦК передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.
Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом (частина третя статті 81 ЦК).
Відповідно до положень частини першої статті 104 ЦК юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 110 ЦК юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.
Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі – Закон № 3166-VI) регламентовано організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України.
Згідно із приписами частини першої статті 5 Закону № 3166-VI міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.
Відповідно до положень частини першої статті 13 вказаного Закону територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.
Територіальні органи міністерства можуть утворюватися, ліквідовуватися, реорганізовуватися міністром як структурні підрозділи апарату міністерства, що не мають статусу юридичної особи, за погодженням із Кабінетом Міністрів України.
Постановою № 870 було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2.
У пункті 3 вказаної Постанови передбачено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.
Здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції; міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Південно - Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області та Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області.
Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що внаслідок реалізації приписів Постанови № 870 фактично відбулася реорганізація державного органу - Мінюсту шляхом ліквідації та утворення його територіальних органів, як юридичних осіб публічного права, а не ліквідація державного органу, яким у спірних правовідносинах виступає Мінюст.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІХ (який набрав чинності 25.09.2019) у Закон № 889-VIII було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.
Зокрема, додатковим пунктом 1-1 частини першої Закону № 889-VIII було передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією державного органу, а також виключено із частини третьої цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. 
Водночас, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Окрім того, частину п`яту статті 22 Закону № 889-VIII викладено у такій редакції: «У разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу».
Разом з тим, відповідно до приписів частини п`ятої статті 40 КЗпП (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
З огляду на викладене, з набранням чинності з 25.09.2019 Законом №117-ІХ процедура припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців; скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізації державного органу; ліквідації державного органу зазнала значних змін.
Ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VIII дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-ІХ (до 25.09.2019) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.
Після внесених Законом №117-ІХ змін до статті 87 Закону № 889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону № 889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).
Таким чином, не можна вважати, що стаття 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону №117-ІХ визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість зміст наведених положень статті 87 Закону № 889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу.
При цьому, виключення зі статті 87 Закону № 889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII  та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.
Водночас приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.
Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14.01.2020 №440-IX та від 23.02.2021 №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.
Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Крім того, у постанові від 01 квітня 2015 року (справа №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.
Ці позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року (справа №826/25887/15), від 17 липня 2019 року (справа №820/2932/16), від 09 жовтня 2019 року (справа №208/3390/16-а), від 24 квітня 2020 року (справа №824/168/19-а).
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що при проведенні заходів з припинення одних та одночасного утворення інших своїх територіальних органів (реорганізації) Міністерство юстиції України було зобов`язане додержуватися встановленого КЗпП України порядку звільнення працівників з цієї підстави, в основу якого покладено вимогу щодо працевлаштування працівників реорганізованої (ліквідованої) установи.
Натомість, як встановлено судом першої інстанції, Мінюст не запропонував позивачу жодної вакансії, незважаючи на те, що з моменту попередження про наступне звільнення і до фактичного її звільнення у Південно-Західному МРУМЮ - правонаступнику ГТУЮ в Івано-Франківській області були наявні вакантні посади.
Покликання Мінюсту на те, що на час попередження позивача про її наступне звільнення ще не було затверджено штатного розпису, не впливає на вирішення спору, оскільки штатний розпис було затверджено у подальшому, що дозволяло відповідачу запропонувати всі вакантні посади, які відповідали кваліфікації позивача, і запроваджені у період до фактичного її звільнення.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що відповідно є підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного ОСОБА_1 наказу про її звільнення.
Що ж до встановленого судом першої інстанції зобов`язання відповідача видати наказ про переведення і призначення ОСОБА_1 на посаду першого заступника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), то апеляційний суд повністю погоджується з доводами апелянтів в цій частині і вважає такий висновок безпідставним і таким, що порушує норми матеріального права.
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи. організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Отже, як вже зазначено вище, встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).
При цьому, такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про звільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14 та від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16.
Разом з цим, слід звернути увагу, що Верховний Суд України у постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 сформував правову позицію, за якою у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Подібний правовий висновок міститься також у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 826/11746/16 та від 20 листопада 2019 року у справі                        № 200/1085/19-а.
Колегія суддів зазначає, що суд, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача шляхом покладення на відповідача обов`язку перевести позивача на аналогічну посаду першого заступника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), не врахував приписів частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі незаконного звільнення працівника, він повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі встановлення того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.
Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Зробивши правильний висновок про незаконність звільнення позивача, суд першої інстанції не поновив позивача на попередній посаді, з якої її було незаконно звільнено, а також не врахував приписів статті 41 Закону України «Про державну службу», якою передбачено можливість переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі лише за рішенням суб`єкта призначення.
Повноваження щодо призначення в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатись у здійснення дискреційних повноважень державного органу.
Як встановлено, позивач перед звільненням обіймала посаду першого заступника начальника ГТУЮ в Івано-Франківській області.
Про наступне вивільнення позивач була персонально попереджена 24 жовтня 2020 року. Вакантних посад ОСОБА_1 не запропоновано.
Додатково апеляційний суд звертає увагу на те, що заяв про переведення її на посаду першого заступника начальника в Південно-Західне міжрегіональне управління юстиції (м.Івано-Франківськ) ОСОБА_1 не подавала, як і не виявляла згоду на переведення на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), як того вимагають приписи частини другої статті 41 Закону № 889-VIII.
Отже, позивач повинна бути поновлена на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Таким чином, аргумент апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції приписів частини першої статті 235 КЗпП України є обґрунтованим.
За наведених обставин, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції в частині зобов`язання  відповідача видати наказ про переведення і призначення ОСОБА_1 на посаду першого заступника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття постанови про поновлення позивача на посаді, з якої її було незаконно звільнено.
Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повністю відповідає закону, а тому апеляційний суд погоджується з ним в цій частині, оскільки працівнику, який поновлюється на роботі, одночасно з рішенням про його поновлення присуджується середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Апеляційний суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №  4909/04; пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів із вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Керуючись статтями 310, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
                                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі № 300/853/20 в частині зобов`язання Міністерства юстиції України видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 14.02.2020 шляхом переведення до Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ) та призначити ОСОБА_1 з 15 лютого 2020 року на посаду першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), в порядку переведення скасувати та в цій частині прийняти постанову, якою поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 15 лютого 2020 року.
В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі № 300/853/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 04.08.2021