СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2021 р.                                                              Справа № 922/4214/20  

          Колегія суддів у складі: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя  Дучал Н.М. 
при секретарі  Пархоменко О.В.    
за участю:
позивача – Гостіщева О.О.,  посвідчення №170;  
відповідача – не з`явився; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного   апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Курганський бройлер”  (вх. №1288Х/1-18) 
на рішення   господарського суду Харківської           області від 18.03.2021  року у справі №922/4214/20,  ухвалене   в приміщенні господарського суду Харківської           області (суддя  Аріт К.В.),  повний текст якого   складено 29.03.2021 року 
за позовом Харківської міської ради, м. Харків  
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Курганський бройлер”, с. Пятигірське, Харківська область 
про стягнення  1    185    491,30 грн. 

ВСТАНОВИЛА:
Позивач - Харківська міська рада звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер" про стягнення 1185491,30 грн. за користування земельною ділянкою по вул. Роганська,145 у м. Харкові.
Рішенням   господарського суду Харківської        області від 18.03.2021  року у справі №922/4214/20 позов задоволено  повністю; стягнуто  з Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер" на користь Харківської міської ради заборгованість зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул.Роганська,145 у м. Харкові, загальною площею 2,7517 га, відповідно до договору оренди землі від 23.02.2006  року за №740667100007, за період з 01.01.2018 року по 29.02.2020 року, з 01.05.2020 року по 30.09.2020 року, в розмірі 1185491,30 грн. та 17782,37 грн. судового збору.
          Товариство  з обмеженою відповідальністю “Курганський бройлер”   з рішенням   суду першої інстанції не погодилось   та звернулось    до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення    господарського суду Харківської    області від 18.03.2021  року  у справі   та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог  у повному обсязі.
Апелянт  в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.
Місцевий господарський суд не звернув уваги на те, що у ТОВ “Курганський бройлер” протягом строку дії договору оренди землі від 23.02.2006 року №74066710007 відсутня заборгованість по орендній платі за користування земельною ділянкою по вул. Роганська, 145 у м. Харкові, категорія  - землі промисловості, площею 2,7517 га; відповідачем було сплачено орендну плату за спірний період у розмірі 1  082  187,47 грн., розмір орендної плати в рік за період 2017 – 2020 роки складає 405  820,32 грн.;  відповідно в місяць - 33  818,36 грн.
Вказані обставини підтверджуються податковими деклараціями з плати за землю за 2018-2020 роки, належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи.
Згідно з графою  10 Податкових декларацій з плати за землю за 2018-2020 роки, нормативна грошова оцінка одиниці (га) площі земельної ділянки становить 3  996  743,97 грн., відповідно, нормативна грошова оцінка загальної площі земельної ділянки (2,7517 га) становить 10  997  840,39 грн.
Господарським судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п. 9 підрозділу 6 розділу ХХ “Перехідні положення” Податкового кодексу України, індекс споживчих цін за 2017-2023 роки,  що використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, застосовується із значенням 100%, а тому значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за 2018 рік, 2019 рік та за 2020 рік становить 1,0.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19” через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року  до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами  Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року  № 239, від 22.04.2020 року №291,  від 11.05.2020 року  №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500,  від   22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236, від  17.02.2021 року №     104, від 21.04.2021 року №405, від 16.06.2021 року №611     до   постанови  від 11.03.2020 року  № 211 внесено зміни, якими  дію карантину продовжено до 30.08.2021 року.
Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом   №9рс-186/20 від 16.03.2020 року  до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Для  запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року  за № 04-а встановлено особливий режим роботи   суду в умовах карантину; наказами   голови суду від 26.03.2020 року  № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а,  від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а, від 23.06.2021 року №10-а  на період дії карантину   суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму. 
          Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2021 року, для розгляду справи  суддею – доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Шутенко І.А.       
          Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.04.2021 року  апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю “Курганський бройлер”   на рішення   господарського суду Харківської       області від 18.03.2021 року у справі     залишено  без руху; останнє зобов`язано    усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено,  що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
           11.05.2021 року на адресу  суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№5327),  з доказами сплати судового збору, яку долучено до матеріалів справи.
          Протоколом  повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2021 року, у зв`язку з відпусткою судді Шутенко І.А., на підставі п.2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Россолов В.В.  
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2021 року   відкрито  апеляційне провадження за апеляційною скаргою   Товариства з обмеженою відповідальністю “Курганський бройлер”   на   рішення        господарського суду Харківської      області від 18.03.2021 року у справі; позивачу         встановлено  строк до  27.05.2021 року  на протязі якого він    має      право подати відзив на апеляційну скаргу; роз`яснено  учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".
Протоколом  повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2021 року, у зв`язку з відпусткою судді Россолова В.В.., на підставі п.2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду   справи сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Шутенко І.А.   
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 року, з урахуванням ухвали від 09.07.2021 року,  призначено  справу       до розгляду на            28.07.2021 року   о  12:30 год.; явка сторін в судове засідання  обов`язковою не визнавалась; роз`яснено  учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".
27.05.2021 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6094), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, який долучено до матеріалів справи,  в обґрунтування якого вказує на те, що  положення ПК України та Закону України “Про оренду землі” не встановлюють конкретного розміру орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений в договорі оренди; згідно з умовами договору, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.
Протоколом  повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2021 року, у зв`язку з відпусткою судді Шутенко І.А., на підставі п.2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду   справи сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Дучал Н.М.    
У судовому засіданні 28.07.2021 року представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала,  просила оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Представник відповідача в судове засідання 28.07.2021 року не з`явився, хоча  належним чином повідомлявся    про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали  суду від 09.07.2021 року про відправлення її  копії  сторонам  і є доказом належного повідомлення учасників спору про  дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11  Інструкції з діловодства в господарських судах України.
Так, до суду повернулось поштове  відправлення – копія  ухвали Східного апеляційного господарського суду від 09.07.2021 року, яка   була   надіслана  на належну адресу,  вказану  відповідачем,   з довідкою   працівників ПАТ Укрпошта – “адресат відсутній за вказаною адресою”.
          Згідно з ч. 3  ст. 120 ГПК України,   виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
          Відповідно до ч. 7   ст. 120 ГПК України  учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
          Пунктом  4 ч. 6  ст. 242 ГПК України   встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові   Верховного Суду від 16.05.2018  року у справі № 910/15442/17.
          За змістом п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року  №270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.
Разом з тим,  на офіційну електронну адресу   відповідача було надіслано копію ухвали суду від 09.07.2021  року, про що  свідчить штамп печатки на зворотному аркуші ухвали суду від 09.07.2021  року – вих. №1395 від 09.07.2021 року. 
Також, відповідно до ч. 2  ст. 2 Закону України “Про доступ до судових рішень”  усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. 
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1  ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Ухвалу суду   від  09.07.2021 року  було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена  за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.
Відповідно до   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої    Законом України від 17.07.1997 року  №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини  від 08.11.2005  року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини  від 27.04.2000 року  у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини  від 30.11.2006 року  у справі "Красношапка проти України").
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених            ст.  42 ГПК  України та    беручи до уваги відсутність клопотань  від учасників справи    щодо відкладення розгляду апеляційної скарги  у зв`язку з карантинними заходами,      колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
          Розглянувши матеріали справи,  заслухавши пояснення представника  позивача,  перевіривши повноту встановлення господарським  судом першої інстанції  неоспорених обставин справи,  колегія суддів встановила наступне.
Рішенням Харківської міської ради від 06.10.2004 року №153/04,  ТОВ з іноземними інвестиціями "Співдружність" надано в оренду земельну ділянку, площею 2,7517 га по вул.Роганська,145 у м.Харкові для експлуатації та обслуговування головного корпусу, складських будівель, залізничних під`їздних колій та допоміжних будівель і споруд.
23.02.2006  року на підставі вказаного рішення Харківської міської ради, між Харківською міською радою та  ТОВ з іноземними інвестиціями  "Співдружність" укладено  договір оренди землі №740667100007, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення – землі промисловості, яка знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Роганська, 145,  строком до 01.04.2029 року (п.1. договору).
За змістом п. п. 9, 10 договору, розмір орендної плати в місяць становить: 2006 рік: 9807,21 грн.; з 2007 року: 14213,35 грн., та здійснюється з урахуванням індексів інфляції.
19.09.2016 року нежитлові будівлі літ “А-5”, “Г-3”,”Ж-1”, "Б-1”, “Е-1”, які знаходяться на орендованій земельній ділянці, перейшли у власність відповідача –  ТОВ “Курганський бройлер”, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Позивач посилається на те, що з дати реєстрації права власності, до ТОВ “Курганський бройлер” автоматично перейшло право оренди земельної ділянки по вул. Роганській, 145 у м. Харкові, загальною площею 2,7517 га та всі права та обов`язки по договору оренди землі від 23.02.2006 року, у тому числі зі сплати орендної плати.
Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив стягнути з відповідача  1185491,30 грн.  орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Роганській,145 у м. Харкові за період з 01.01.2018 року  по 29.02.2020 року, з 01.05.2020 року по 30.09.2020 року.
18.03.2021 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.
Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість   рішення     господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна     скарга  не підлягає    до  задоволення з огляду на таке.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
У рішеннях  Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі  Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Відповідно до ч.1   ст.10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”   сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені   Конституцією України, цим та іншими законами.
За змістом  ч.3   ст.16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”   матеріальною      і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно,      доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а      також      об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.5   ст.16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”   від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Згідно з ч.2   ст.327 ЦК України   управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.1   ст.377 ЦК України   до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
У відповідності до   ч.2   ст.120 ЗК України  якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постанові Великої  Палати  Верховного Суду  від 04.12.2018 року у справі №910/18560/16, де, зокрема,  зазначено на те, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачають перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах   ст. 120 ЗК  України,   ст.  377 ЦК  України, інших положеннях законодавства. 
Згідно з ч.3   ст.7 Закону України  “Про оренду землі” до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розміщене, закріплений наведеними законодавчими нормами, зумовлений невіддільністю нерухомого майна від земельної ділянки, на якій воно розміщене, і яка фактично є його частиною, та має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.
Вірно враховано місцевим господарським судом правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від  07.11.2018 року у  справі №910/20774/17, де, між іншим,  вказано на те, що  після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки орендаря, у тому числі зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою; отже, після відчуження об`єктів нерухомості позивачі не повинні сплачувати орендну плату за земельну ділянку, користувачем якої вони вже не є, а зобов`язання з такої сплати автоматично виникає у нового власника нерухомості.
Також, місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 року  у справі  №922/3655/17, де, окрім іншого,  вказано на те, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки. Відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки.
Вище вказано, що обов`язок сплачувати орендну плату, як і всі права та обов`язки за договором оренди  землі №740667100007 від 23.02.2006 року перейшли від  ТОВ з іноземними інвестиціями  “Співдружність” до  відповідача – ТОВ  “Курганський бройлер” автоматично з моменту реєстрації права власності на будівлі, що розташовані на орендованій у Харківської міської ради  землі, як і право оренди земельної ділянки площею 2,7517 га по вул.Роганська,145 у м. Харкові.
Статтею 509 ЦК України   визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених   ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів.
Частиною 1   ст.  627 ЦК України   передбачено, що відповідно до   ст. 6 цього Кодексу   сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України   "Про оренду землі"   відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються   Земельним кодексом України,   Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
За положеннями  ст.1 Закону України   "Про оренду землі",    оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі   ст.13 Закону України   "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Податковим кодексом України   встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (п. п. 14.1.147 п.14.1 ст.14), а орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою і п.п.14.1.136 п. 14.1 ст.14).
У відповідності до   ст.288 ПК  України   підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, платником орендної плати є орендар земельної ділянки, об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. 
При цьому,  розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (п.    288.4 ст.  288 ПК України).
За приписами   ст.289 ПК України   для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.
Таким чином, з аналізу положень    ПК України   та Закону України   "Про оренду землі"   слідує, що вказані  законодавчі акти не встановлюють конкретного  розміру  орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений в договорі оренди.   
Податковий кодекс України   передбачає порядок визначення орендної плати за землю, а тому саме договором оренди визначаються розмір та умови сплати орендної плати.

Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у   постановах Верховного Суду від 07.10.2019 року у  справі №922/3321/18, від   30.03.2018 року у  справі № 916/3236/16, від 01.10.2018 року у  справі № 916/3233/16, де, зокрема, вказано на те, що розмір орендної плати за умовами договору має обраховуватись з урахуванням індексу інфляції, а нарахування орендної плати за спірний період із застосуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель є безпідставним, оскільки між сторонами не укладено додаткову угоду до договору оренди землі щодо перерахунку орендної плати з урахуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки землі.
Аргументи апелянта на те, що місцевий господарський суд не звернув уваги на те, що у ТОВ “Курганський бройлер” протягом строку дії договору оренди землі від 23.02.2006 року №74066710007 відсутня заборгованість по орендній платі за користування земельною ділянкою по вул. Роганська, 145 у м. Харкові та те, що  відповідачем було сплачено орендну плату за спірний період у розмірі 1  082  187,47 грн., розмір орендної плати в рік за період 2017 – 2020 роки складає 405  820,32 грн.; відповідно в місяць - 33  818,36 грн., не приймаються, з огляду на таке.
Так, умовами п. 10 укладеного між сторонами договору  визначено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.
Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного  Суду від 16.03.2020 року у  справі №922/1658/19, де, між іншим,  вказано на те, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (абз.  3   ст. 21 Закону України "Про оренду землі").
Отже, за загальним правилом індексувати необхідно лише орендну плату, якщо інше не передбачено у договорі оренди. Індексація ж нормативної грошової оцінки має використовуватися, як правило, для визначення розміру земельного податку за відсутності договору оренди земельної ділянки.
Якщо обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі, то обчислення орендної плати відбувається відповідно до наведеної норми Закону (індексується лише орендна плата).
Господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у  спірних відносинах, що виникли між сторонами, зобов`язання щодо сплати орендної плати з урахуванням індексу інфляції встановлені умовами договору (п.10), та виникло з моменту реєстрації права власності на будівлі, що знаходяться на орендованій ділянці.
Формула обчислення розміру орендної плати з урахуванням індексації умовами договорів оренди землі не узгоджена, так само не узгоджено відповідне питання і на законодавчому рівні.
Разом з тим,   Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1996 року №786   затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу (далі – Методика №786).
Згідно з п. 13   Методики №786,  розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.
Методика №786    не регулює питання щодо порядку здійснення розрахунку розміру орендної плати за землю комунальної власності, разом з тим,  регулює подібні за змістом цивільні відносини (розрахунок орендної плати з урахуванням індексації), як і ті, що існують між сторонами в межах даної справи.
Порядок обчислення орендної плати з урахуванням інфляції за договорами оренди землі відсутній, отже необхідно керуватися нормами права, які регулюють подібні правовідносини. 
В даному випадку Методика   №786, є нормою права, яка регулює подібні відносини, а формула розрахунку відповідає правовій природі інфляційних нарахувань, яка полягає в відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.
Крім того, порядок нарахування інфляції визначений в даній методиці, співпадає з загальним поняттям інфляції, визначеним   Законом України "Про індексацію грошових доходів населення".
А отже, аргументи апелянта на те, що господарським судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п. 9 підрозділу 6 розділу ХХ “Перехідні положення” Податкового кодексу України, індекс споживчих цін за 2017-2023 роки,  що використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, застосовується із значенням 100%, а тому значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за 2018 рік, 2019 рік та за 2020 рік становить 1,0, не приймаються.
За умовами договору, укладеного між сторонами, не передбачено внесення орендної плати із урахуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель, а тому за таких обставин,  орендна плата має вноситись відповідачем відповідно до умов договору із урахуванням індексу  інфляції.
Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені  у  постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі №905/21/19, де, зокрема, вказано на те, що при розрахунку інфляційних втрат за аналогією закону, підлягають застосуванню норми   Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"   та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року (далі – Постанова №1078).
Порядок індексації грошових коштів визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення   грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період,   поділену на 100 відсотків (абз. 5  п.  4 Постанови №1078).
Отже, при обчисленні інфляційних збитків за наступний період, до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період.
Таким чином, господарський суд першої інстанції вірно встановив, що  здійснений позивачем розрахунок орендної плати за користування земельною ділянкою за спірний період, з урахуванням індексу інфляції, який є складовою орендної плати, є таким, що відповідає умовам договорів.
Аргументи апелянта на те, що обставини щодо сплати відповідачем  орендної  плати  за спірний період у розмірі 1 082 187,47 грн. підтверджуються податковими деклараціями з плати за землю за 2018-2020 роки, належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи, є необґрунтованими та  не приймаються з огляду на таке.
Відповідно до ч. ч.  1, 2  ст.  9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. 
За змістом п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від  21.05.2021 року у справі №910/8861/20, де, між іншим, вказано на те, що фактом підтвердження господарської операції за спірним договором згідно з узгодженими сторонами умовами є первинні документи, а не податкові декларації, які підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції підприємства, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції (п.  44 постанови Верховного Суду від 28.08.2020 року у справі № 922/2081/19).
А отже,  самі лише податкові  декларації не є безумовними доказами реальності здійснених господарських операцій, не можуть бути єдиними доказами на підтвердження факту сплати орендної платежів, та як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі.
За таких обставин, беручи до уваги те, що  відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі, та повністю не розрахувався за оренду землі у визначений умовами договору строк, доказів протилежного суду не надав, місцевий господарський суд дійшов  обґрунтованого висновку про те, що відповідач  є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за договором на суму 1185491,30 грн. за період з 01.01.2018 року  по 29.02.2020 року, з 01.05.2020 року по 30.09.2020 року та задовольнив позовні вимоги.
Отже,   висновок місцевого господарського суду  про      задоволення позову   відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників  та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини  від 18.07.2006 року). 
Зокрема, Європейський суд з прав людини  у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст.  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Апелянту   було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)
Апелянту   була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст.   269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю “Курганський бройлер” залишити без задоволення.
Рішення       господарського суду Харківської    області від 18.03.2021 року   у справі №922/4214/20    залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття   і може бути оскаржена  у  касаційному порядку  до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів  з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення
                              Повний текст постанови складено    30.07.2021 року.

Головуюча   суддя                                                                    О.І. Терещенко

Суддя                                                                                           П.В. Тихий  

Суддя                                                                                           Н.М. Дучал