УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/233/17-ц Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О. 
Категорія 61 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №283/233/17-ц за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – Ворсівська сільська рада Малинського району Житомирської області, про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Тимошенка А.О. в м. Малині,

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом у якому просила визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 01.07.2013 секретарем Ворсівської сільської ради Малинського району Житомирської області, зареєстрований в реєстрі за № 11. Позовні вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_3 є її бабусею, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Після її смерті позивач подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, оскільки заповітом від 10.04.2006 все своє майно ОСОБА_3 заповідала позивачу. Однак, у нотаріуса з`ясувалося, що 01.07.2013 ОСОБА_3 склала новий заповіт, яким своє майно вона заповідала ОСОБА_2 . Зазначала, що заповіт від 01.07.2013 є недійсним, оскільки на час його посвідчення ОСОБА_3 фактично була недієздатною і не могла його підписати. Крім того, секретар Ворсівської сільської ради Малинського району Житомирської області Пилипенко Л.В. не мала право посвідчувати заповіти.
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що судом не було взято до уваги хворобу померлої та неможливість останньої підписати оспорюваний заповіт, що підтверджується і висновком почеркознавчої експертизи №6/533 від 30.07.2018 року. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 10.04.2006 секретарем Ворсівської сільської ради Малинського району Житомирської області Вернигорою Г.М. було посвідчено заповіт  ОСОБА_3 , яка все своє майно заповідала онучці ОСОБА_4 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_1 ) 
01 липня 2013 року секретарем Ворсівської сільської ради Малинського району Житомирської області Пилипенко Л.В. був посвідчений заповіт  ОСОБА_3 ,  яка все  своє майно  заповідала ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Після її смерті позивач та відповідач подали заяви про прийняття спадщини.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності позивачем, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного. 
Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно вимог ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Згідно вимог ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно вимог ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
З  матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_5 та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Львівському науково-дослідному інституту експертно-криміналістичному центру судових експертиз МВС України.
За висновком експертизи №6/353 від 30 липня 2018 року підпис від імені ОСОБА_3 , який наявний в графі «Підпис заповідачки ОСОБА_3 » в заповіті від імені ОСОБА_3 від 01.07.2013 року, зареєстрованому в реєстрі за № 11 та підпис від імені ОСОБА_3 , який наявний в графі «Підпис заповідачки ОСОБА_6 » в заповіті від імені ОСОБА_3 від 10.04.2006 року, зареєстрованому в реєстрі за № 9 – виконані різними особами. 

        Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 21 березня 2019 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_5 та призначено по справі повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Львівському науково-дослідному інституту експертно-криміналістичному центру судових експертиз МВС України. На вирішення експертизи поставлене питання «Чи виконаний підпис ОСОБА_3 , який наявний в графі « Підпис заповідачки ОСОБА_3 в заповіті від імені ОСОБА_3 від 01.07.2013, зареєстрованому в реєстрі за №11, а саме ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Ворсівка Малинського району Житомирської області» ?
       05 червня 2019 року Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр судових експертиз МВС України направив суду першої інстанції повідомлення про неможливість проведення судової експертизи, оскільки для проведення експертизи не були надані вільні зразки почерку та підписів ОСОБА_3 .
За наведених обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що висновок експертизи №6/353 від 30 липня 2018 року не свідчить про те, що саме заповіт ОСОБА_3 від 01 липня 2013 року підписаний іншою особою, а не заповідачем.
Секретар Ворсівської сільської ради Малинського району Житомирської області Пилипенко Л. В. мала повноваження на посвідчення заповітів згідно рішення виконкому Ворсівської сільської ради Малинського району №67 від 18 листопада 2010 року.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тієї обставини, що оспорюваний нею заповіт підписаний не заповідачем ОСОБА_3 , а іншою особою, в зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним з підстав, викладених нею у позовній заяві.
   Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; законності та обґрунтованості рішення суду ці доводи не спростовують.  
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

       Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.   
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 27 серпня 2021 року.

Головуючий 

Судді