ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 серпня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/729/21
Головуючий у першій інстанції - Олійник В. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/896/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді Бобрової І.О.,
суддів: Мамонової О.Є.,  Шитченко Н.В.,

учасники справи: 

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Відділ освіти Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ніжинська районна державна адміністрація Чернігівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Ніжин Чернігівська область, 
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 15.04.2021,

                                           В С Т А Н О В И В :

04.02.2021 ОСОБА_1 звернулась з позовом, в якому, замінивши неналежного відповідача на належного, а саме: визнавши відповідачем Відділ освіти Ніжинської РДА, а Ніжинську РДА- третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (заява на а.с.33) та змінивши позовні вимоги заявою від 14.04.2021 (заява а.с.41), просила стягнути з відповідача на свою користь заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2021 по 22.03.2021 в сумі 19647 грн 36 коп., а також судові витрати та оплату за надану правову допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 25.05.2009 вона працювала на посаді секретаря-друкарки районного методичного кабінету Відділу освіти Ніжинської РДА. 31.12.2020 на підставі наказу №69-К її було звільнено у зв`язку з ліквідацією районного методичного кабінету згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. У зв`язку з тим, що остаточний розрахунок з позивачкою було проведено лише 22.03.2021, просила в порядку статті 117 КЗпП України стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2021 по 22.03.2021. 

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2021 року стягнуто з Відділу освіти Ніжинської РДА Чернігівської області на користь ОСОБА_1 9373 грн 75 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Відділу освіти Ніжинської РДА Чернігівської області на користь ОСОБА_1 433 грн 11 коп. судового збору, 954 грн витрат на правничу допомогу, а всього стягнуто 1387 грн 11 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та невідповідність рішення суду нормам права в частині незадоволених позовних вимог та зменшення розміру стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 15.04.2021 у вказаній частині та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в повному обсязі.
Мотиви апеляційної скарги аналогічні доводам, викладеним в позовній заяві та у заяві про зменшення позовних вимог. Крім цього, на думку скаржниці, судом невірно застосована практика Верховного Суду, зокрема постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15. Відповідно до п.87 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Тобто, зменшення розміру відшкодування є правом, а не обов`язком суду. Також, з огляду на наведені в зазначеній постанові висновки, скаржниця звертає увагу на те, що вказаних Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, за яких суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, а саме: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України - по даній справі не існувало. Термін звернення до суду після звільнення був незначний, менше ніж два місяці, в той час як у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду йшла мова про термін в шість років.
Також, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку скаржниці суд використав якусь придуману ним самим формулу, яка не передбачена ані законодавством, ані не згадується у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду.
Скаржниця звертає увагу суду також на окрему думку, висловлену суддями Великої Палати Верховного Суду у зазначеній вище постанові, врахувавши яку, суд не повинен був зменшувати розмір відшкодування.
Окремо скаржниця посилається на те, що в аналогічних справах, що розглядалися в Ніжинському міськрайонному суді, у більшості випадків позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. А тому вважає, що оскаржуване рішення щодо неї є несправедливим і ставить її у не рівне положення щодо інших працівників, позов яких було задоволено повністю.

Відповідач Відділ освіти Ніжинської РДА Чернігівської області у своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її відхилити, а рішення Ніжинського міськрайонного суду від 15.04.2021 залишити без змін як законне та обґрунтоване. Зазначає, що при  постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції були дотримані всі норми процесуального права, законно застосовано принцип співмірності заявленим вимогам та враховано висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15. 

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ніжинська РДА Чернігівської області своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалась.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 9373,75 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів), а також в частині часткового задоволення вимог щодо оплати за надану правову допомогу не оскаржується, а тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.
Судове рішення в частині, що оскаржується, зокрема про відмову у стягненні 10273,61 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні - вимогам ст. 263 ЦПК України відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, та, стягуючи 9373,75 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції з врахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18) зазначив, що «середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 19647 грн 36 коп., що по відношенню до невиплачених 9375 грн 50 коп. складає 47,71 % (9375,50/19647,36*100=47,71), що є підставою для застосування зазначеного процентного співвідношення до встановленого судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 9373 грн 75 коп. (19647,36*47,71/100=9373,75), що є співмірним при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача».
Колегія суддів погоджується із стягненням на користь позивачки вказаної вище суми, з огляду на наступне.

Судом по справі встановлено наступні  обставини та факти.
Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 25.05.2009 була прийнята на посаду секретаря-друкарки районного методичного кабінету Відділу освіти Ніжинської РДА Чернігівської області відповідно до наказу №20 від 22.05.2009 (а.с.12).
Наказом Відділу освіти Ніжинської РДА Чернігівської обл. № 69-К від 31.12.2020 ОСОБА_1 звільнена з посади секретаря-друкарки районного методичного кабінету з 31.12.2020 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією районного методичного кабінету з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку (а.с.12, 13, 14-15).
Довідками Відділу освіти Ніжинської РДА Чернігівської області від 18 січня 2021 року № 01-15/68, 04 січня 2021 року № 01-15/1095 підтверджується наявність заборгованості перед ОСОБА_1 по належних виплатах у зв`язку із звільненням станом на 18 січня 2021 року у розмірі 9375 грн 50 коп. (було нараховано 15795 грн 78 коп.).
Відповідно до довідки № 01-15/66 від 19.01.2021 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 363 грн 84 коп. (а.с.20). 
Вказана вище заборгованість по заробітній платі у розмірі 9375 грн 50 коп. виплачена позивачці 22 березня 2021 року, що підтверджується копією платіжної відомості № 2 за грудень 2020 року (а.с.46), копією довідки Відділу освіти Ніжинської РДА від 24.03.2021 № 01-15/84 (а.с.44), і не заперечується учасниками судового розгляду.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені у статті 6 КЗпП України.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не  оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 11 лютого 2019 року у справі № 2609/11956/12-ц, провадження № 61-43353св18, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18).

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням становила 363,84 грн, а число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком, - 54 дні, що не заперечувалося сторонами.
Сума заробітної плати (9375,50 грн), яку просила стягнути позивачка в позовній заяві від 04.02.2021, є у два рази меншою, ніж визначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (19647,36 грн). 
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивачки та відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 9373,75 грн визначеного судом першої інстанції. Заявлена ОСОБА_1 сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в своєму рішенні суд першої інстанції  ретельно оцінив представлені сторонами докази, за результатами чого прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Зважаючи на викладене,  колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Посилання позивачки на аналогічні справи, які розглядалися Ніжинським міськрайонним судом не є підставою для скасування рішення суду з огляду на те, що ухвалені у інших справах рішення не мають преюдиційного характеру.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). 

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.
Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

                                       П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України  

Судді Чернігівського апеляційного суду   

                                                                                          І.О.Боброва
                                                                                                                       
                                                                                          О.Є.Мамонова

                                                                                           Н.В.Шитченко

                              Повний текст постанови суду складений 02.08.2021.