КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 755/4719/21                                                                                  Головуючий у І інстанції Яровенко Н.О.
Провадження №22-ц/824/7601/2021                                                             Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
30 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В., 
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту розповсюдження недостовірної інформації та її спростування, 
УСТАНОВИВ:
 
у березні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з даною заявою, яка мотивована тим, що в період з березня по вересень 2020 року невідома особа розмістила в мережі інтернет негативну та неправдиву інформацію про громадянина України Дена Сяосю на веб-сайтах, зокрема: http://fbi.media/,        ІНФОРМАЦІЯ_1 , https://kompromatl.io/, http://kuaizoukai.com/, https://rezonans.info/, http://          ІНФОРМАЦІЯ_2 , http://www.povin.com.ua, https://compromat.name.
На даних сайтах розміщено висловлювання щодо заявника, які створюєють масові негативні обговорення в мережі Інтернет про особу заявника та його трудову і підприємницьку діяльність, що виключають навіть натяки на висвітлення автором статті власних оціночних суджень чи вираження суб`єктивної думки і поглядів про ті чи інші обставини.
При цьому, відсутні будь-які дані, докази, які їх підтверджують, та які б доводили викладені факти у мережі інтернет щодо діяльності заявника.
Оскільки встановити власників вказаних веб-сайтів є неможливим, а відсутність ідентифікуючих даних про власників веб-сайтів та особу автора публікацій про ОСОБА_1 унеможливлює звернення до суду з позовною заявою, представник заявника просив встановити факт неправдивості інформації та спростувати її про ОСОБА_1 , яка була поширена на вказаних вище веб-сайтах.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження по даній справі.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник      ОСОБА_3  - адвокат Поддимай А.Б. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що звертаючись до суду із заявою про встановлення факту поширення недостовірної інформації у порядку окремого провадження, заявник вважав, що внаслідок поширення відносно нього інформації мало місце порушення його ділової репутації. У заяві було наведено обставини про те, що встановити особу, яка поширила спірну інформацію відносно  ОСОБА_4  не виявилося можливим, а відтак відсутній відповідач у справі і відповідно спір про право, а тому справа підлягає розгляду у порядку окремого провадження, визначеному ЦПК України. 
Проте, суд першої інстанції належним чином обставин справи не з`ясував, не врахував, що будь-яких належних, достатніх і допустимих доказів, які б давали підстави стверджувати про належність веб-сайтів  ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_9  та інформації, яка була поширена у цих джерелах і яку просить спростувати заявник, конкретній особі немає, а саме припущення та співставлення наявних в інтернет-мережі даних щодо можливого імені автора поширеної інформації та можливого власника не є достатнім підтвердженням власника інтернет-джерела.
Крім того, апелянт вказує, що наявні у справі докази свідчать про неможливість самостійно добути таку інформацію у зв`язку із методом реєстрації доменного імені вказаних веб-сайтів, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду з підстав наявності спору про право.
Відзивів на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходило.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Поддимай А.Б. підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав, наведених в ній, та просивостанню задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення скарги з огляду на таке.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції посилався на частин 4 статті 315 ЦПК України та виходив із того, що з тексту заяви ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.
З таким висновком суду не погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною 1ст.315 ЦПК України передбачено перелік категорій справ, які розглядає суд про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно частини 2 вказаної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Із матеріалів справи вбачається, що представник    ОСОБА_3  - ОСОБА_2 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту розповсюдження неправдивості інформації, посилаючись на те, що встановити автора та особу, яка поширила недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 на веб-сайтах: ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 є неможливим, саме тому останній звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення на підставі пунтку 5 частини 2 статті 293 ЦПК України.
Відповідно до вимог чинного законодавства фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1ст.277 ЦК України).
За змістом частини 4 статті 277 ЦК України якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
У пункті 13 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 надано роз`яснення, що відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається заправилами, визначеними розділом IV ЦПК.
У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт,що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома.
Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження особа, яка поширила інформацію, щодо якої виник спір, стане відома, то відповідно до положень частини шостої ст.235 ЦПК, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Крім того, згідно з положеннями статті ст.318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено:
1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;
2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;
3) докази, що підтверджують факт.
До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.
Веб-сайти ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ,іо/.  ІНФОРМАЦІЯ_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_9 . які поширили неправдиву інформацію про ОСОБА_1 , не містять інформацію, яка дозволяє ідентифікувати власників та авторів, як того вимагає ст. 1 та ч. 11 ст. 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права».
Відповідно до абз. 2 пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Уповноваженою організацією на здійснення функцій з проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет з видачею експертних висновків, а також видачі довідок з відомостями про власників веб-сайтів / реєстрантів доменних імен або інформацією про їх встановлення с ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет».
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження по справі не звернув уваги на посилання заявника на те, що власників веб-сайтів, на яких було поширено недостовірну інформацію відносно заявника встановити неможливо, що підтверджується відповідними довідками наданими ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет», які були долучені до заяви.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що заявником було обрано належний та реальний у даній ситуації спосіб захисту, а саме, звернення до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту недостовірності розповсюдженої інформації та її спростування, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню та направленню до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України,  апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 01липня 2021 року.

 
 
Суддя-доповідач                                                       Д.О.Таргоній
 
Судді:                                                                         С.А. Голуб
                                                                                                                                                                                                              Н.В. Ігнатченко