ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 вересня 2021 року                                                                              
м. Київ
                                                           
справа № 161/12644/20
провадження № 51-2381км21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді:                                               ОСОБА_2 , 
                                                                   ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання               ОСОБА_4 ,
учасники  судового провадження:
прокурор                                                    ОСОБА_5 ,
захисник                                                 ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року та вирок Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019020000000015, стосовно 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає у АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.119 Кримінального кодексу України (далі – КК України). 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах засуджений та захисник, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виклали вимоги до суду касаційної інстанції (далі – Суду) про скасування вироку Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року та призначення нового розгляду, відповідно засуджений - в суді апеляційної інстанції, а захисник – в суді першої інстанції.
Свої доводи засуджений мотивує тим, що суд апеляційної інстанції не врахував його показань про відсутність у нього жодних намірів заподіяти потерпілому тілесні ушкодження, а тим більше спричинити смерть останньому, усі його дії були спрямовані на захист від нападу.
Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення йому надто суворого покарання, оскільки судами не надано оцінки тій обставині, що потерпілий ОСОБА_8 напав на нього перший, вдаривши кулаком у груди, у зв`язку з чим  в нього виникло право на необхідну оборону. 
Вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано пом`якшуючої обставини – активного сприяння розкриттю злочину та не зазначено мотивів, з яких ця обставина не врахована.
Також зазначає, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок суду першої  інстанції в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням та призначаючи реальне покарання, не дослідив жодних доказів для встановлення  обставин, визначених п.4 ч.1 ст.91 Кримінально процесуального кодексу України   (далі-КПК України).
Також зазначає, що апеляційним судом належним чином не мотивовано  призначення йому саме 4 років обмеження волі за відсутності обставин, що обтяжують покарання.
Крім того, стверджує, що судом апеляційної інстанції хоча і зазначено у вступній частині вироку про наявність у нього третьої групи інвалідності, однак ця обставина  безпідставно не врахована як така, що пом`якшує покарання, при цьому не взято до уваги, що травму він отримав внаслідок падіння від удару, завданого потерпілим.
Звертає увагу на те, що висновки суду про відсутність у нього щирого каяття у зв`язку з тим, що він особисто не звертався до потерпілої щодо відшкодування  матеріальної шкоди, з посиланням на постанову Верховного Суду від 22 березня 2018 року (Справа №759/7784/15-к) є необґрунтованими, оскільки обставини тієї справи відрізняються від обставин справи за його обвинуваченням, зокрема формою вини, відсутністю прямого умислу, корисливих або інших мотивів, вимушеним застосуванням ним фізичної сили для збереження свого життя і здоров`я. 
Не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності намагання відшкодувати заподіяну шкоду, оскільки потерпіла підтвердила, що його матір та сестра неодноразово зверталися з пропозицією надати грошові кошти, однак вона кожного разу відмовлялася брати кошти.
Також зазначає, що технічним записом судового засідання зафіксовано, що він  просив потерпілу пробачити його та висловлював щирий жаль у зв`язку зі смертю її чоловіка та шкодував через конфлікт, який стався та призвів до таких наслідків.
Крім того, стверджує, що суд апеляційної інстанції не врахував та не навів мотивів неврахування досудової доповіді органу пробації, не проаналізував його поведінки після вчинення кримінального правопорушення, зокрема те, що він намагався  уникнути покарання, сприяв у розслідуванні, після звільнення з ДУ «Вінницький слідчий ізолятор» знову влаштувався на роботу, жодних правопорушень не вчиняв, трудовий колектив звертався до суду з клопотанням про взяття його на поруки, тому вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від  суспільства.
 
Крім того, в касаційній скарзі захисник свої доводи мотивує тим, що суд апеляційної інстанції не повідомив учасникам судового провадження про час та місце розгляду подання про направлення кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 до іншого суду, що передбачено положеннями ч.4 ст.34 КПК України, знехтувавши та правами засудженого та інших учасників провадження.
Зазначає, що судом першої інстанції на порушення вимог ч.2 ст.20 КПК України  не роз`яснено обвинуваченому його прав та обов`язків та не вручено пам`ятку про процесуальні права й обов`язки, що місцевий суд на порушення принципу змагальності відмовив у долученні копій медичної карти обвинуваченого та рентгенівських знімків перелому руки.
Також зазначає, що суд першої інстанції не перевірив наявності підстав для закриття кримінального провадження відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.314 КПК України у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності.
Зокрема, вказує, що суд першої інстанції у підготовчому засіданні не розглянув клопотання ПАТ «Вітаміни» про передачу ОСОБА_7 на поруки, а лише долучив його до матеріалів справи, не мотивувавши жодним чином свого  рішення. 
Також зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості  про дату та час виходу судді з нарадчої кімнати та проголошення вироку, що  ставить під сумнів дотримання головуючим таємниці нарадчої кімнати .
Крім того, стверджує, що ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не дослідили наявність в діях засудженого ознак необхідної оборони, що  згідно зі ст.36 КК України виключає можливість притягнення особи до кримінальної  відповідальності, або ж становить перевищення меж необхідної оборони.
 
Зміст судових рішень, у тому числі оскарженого, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 26 серпня              2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки .
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч.1 ст.76 КК України.
Відповідно до ст.72 КК України у разі направлення ОСОБА_7 для відбування призначеного покарання зараховано попереднє йог ув`язнення з 08 січня 2019 року по 06 травня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.
Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.
У задоволенні клопотання трудового колективу ПАТ «Вітаміни» про передачу ОСОБА_7 на поруки відмовлено.
Вироком Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційні  скарги прокурора, потерпілої та її представника - адвоката ОСОБА_9 задоволено частково. Вирок Бершадського районного суду Вінницької області  від 26 серпня 2020 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок. Визнано винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
 
Як установлено судами, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 07 січня 2019 року приблизно о 23:30, коли йшов до місця свого проживання в с. Удич Теплицького району Вінницької області разом зі своєю дівчиною ОСОБА_10 , зустрів свого знайомого ОСОБА_8 між будівлями №1 та №2 на вул. 1 Травня у вказаному населеному пункті, який запитав про причину його перебування  в зазначеному місці. З приводу цього між ними виникла суперечка, під час якої ОСОБА_8 завдав удар кулаком у верхню частину тіла ОСОБА_7 .
ОСОБА_7 у відповідь на ці дії завдав ОСОБА_8 удар кулаком правої руки в обличчя, від якого той впав на землю. Після цього завдав потерпілому ще два удари кулаком в обличчя. При завдаванні першого удару ОСОБА_7 не передбачив, що внаслідок цього потерпілий втратить рівновагу та під час падіння вдариться головою об землю, внаслідок чого отримає тяжкі тілесні ушкодження, що призведуть до його смерті, хоча повинен був і міг передбачити такі наслідки. У результаті цих дій ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, крововиливу під оболонки мозку, крововиливу в речовину та шлуночки головного мозку, забою головного мозку, внаслідок чого він помер на місці.
 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник підтримав касаційні скарги.
Прокурор просив вказані касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
До касаційного суду надійшло заперечення потерпілої ОСОБА_11 на касаційну скаргу засудженого, в якій вона просить касаційну скаргу останнього залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.
 
Мотиви Суду
Щодо меж перегляду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За змістом касаційних скарг захисника та засудженого, останні, крім іншого, посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (неврахування судом окремих доказів, які могли істотно вплинути на його висновки) та просять дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень Суду законом не віднесено. Водночас ці обставини були предметом розгляду апеляційного суду та їм дано належну оцінку.
Оцінка доказів є прерогативою виключно суду першої інстанції, у передбачених законом випадках – і суду апеляційної інстанції.
Отже, суд касаційної інстанції виходить з фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судами, та не втручається у правильність проведеної оцінки доказів, зібраних у цьому провадженні.
З урахуванням меж перегляду Судом судових рішень та підстав для їх скасування або зміни, визначених у ч. 1 ст. 438 КПК України, касаційний перегляд здійснено в частині перевірки доводів, викладених у касаційних скаргах, щодо посилань на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Щодо доведеності винуватості та кваліфікації дій ОСОБА_7 та можливості застосування ст.36 КК України 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в убивстві, вчиненому через необережність, зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, а їх оцінка не суперечить ст. 94 цього Кодексу.
Так, суд першої інстанції дослідив та оцінив у судовому засіданні такі докази, як  показання потерпілої та свідків, які узгоджуються з даними протоколу огляду місця події, протоколів проведення слідчого експерименту та висновків  експертів, та дійшов висновку про доведеність поза розумним сумнівом  винуватості ОСОБА_7 у вбивстві, вчиненому через необережність і кваліфікував його дії за ч.1 ст.119 КК України.
Що стосується тверджень засудженого та захисника про те, що судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки тієї обставини, що в засудженого виникло право на необхідну оборону, і це призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначення надто жорсткого покарання, то вони є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в апеляційному порядку вирок місцевого суду був оскаржений прокурором, потерпілою та її  представником – адвокатом ОСОБА_9 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. 
В апеляційному порядку засудженим чи його захисником вирок суду першої інстанції, зокрема у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та щодо наявності в діях засудженого ознак необхідної оборони, не оскаржувався, що свідчить про те, що вони погодились із установленими судом першої інстанції фактичними обставинами та правовою кваліфікацією дій обвинуваченого. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційними скаргами прокурора, потерпілої та її представника, погодився з висновком місцевого суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, зазначивши, що він є законним і обґрунтованим та базується на досліджених у судовому засіданні доказах, сукупності яких у вироку надана належна оцінка, що учасниками судового розгляду не оспорювалася, з чим погоджується і суд касаційної  інстанції.
Крім того, жодних клопотань про дослідження доказів в суді апеляційної інстанції сторона захисту не подавала.
 
Щодо істотних порушень кримінального процесуального закону 
Твердження захисника про те, що судом першої інстанції на порушення вимог       ч.2 ст.20 КПК України засудженому не було роз`яснено його прав та обов`язків та не вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки, то вони є неспроможними.
Як убачається з носія технічного записусудового засідання, перед початком розгляду кримінального провадження головуючий суддя з`ясовував  в учасників судового провадження, чи зрозумілі їм права та обов`язки і чи вручено їм пам`ятки про права та обов`язки. Засуджений ОСОБА_7 відповів, що отримав пам`ятку та права йому зрозумілі.
Крім того, з носія технічного запису судового засідання убачається, що головуючий під час розгляду кримінального провадження з`ясовував в інших учасників судового провадження, чи зрозумілі їм права та обов`язки.
Доводи захисника про те, що суд апеляційної інстанції не повідомив учасників судового провадження про час та місце розгляду подання про направлення кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 до іншого суду, є  необґрунтованими, оскільки захисником не вказано, яким чином зазначене порушення вплинуло на правильність та законність судових рішень стосовно ОСОБА_7 .
Посилання захисника про порушення судом принципу змагальності, оскільки суд необґрунтовано відмовив у долученні копій медичної карти обвинуваченого та рентгенівських знімків перелому руки, є безпідставними.
Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 під час підготовчого судового засідання подав клопотання про долучення до матеріалів провадження копії медичної карти амбулаторного хворого та копії  рентгенівського знімку від 21 травня 2019 року, а також заяву генерального директора ПАТ «Вітаміни» про долучення до матеріалів справи клопотання трудового колективу підприємства від 18 травня 2019 року про передачу особи на поруки та документи, які підтверджують, те, що обвинувачений є працівником цього підприємства.
Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 23 травня                        2019 року надані копії медичної карти амбулаторного хворого та копії  рентгенівського знімку від 21 травня 2019 року судом не прийняті, оскільки їх зміст не містить відомостей щодо обставин справи, яка розглядається судом,  та не містить даних, які характеризують особу обвинуваченого, а протилежне обвинуваченим у судовому засіданні не доведено.
Водночас клопотання засудженого про долучення до матеріалів провадження документів, поданих генеральним директором ПАТ «Вітаміни» разом з клопотанням трудового колективу підприємства від 18 травня 2019 року про передачу ОСОБА_7 на поруки, задоволено.
Що стосується доводів захисника про те, що суд першої інстанції у підготовчому засіданні не розглянув вказаного клопотання про передачу ОСОБА_7 на поруки та не перевірив наявності підстав для закриття кримінального провадження відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст.314 КПК України у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності, то вони безпідставними.
Пунктом 2 ч.3 ст.314 КПК України передбачено, що в підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.
Як убачається з вказаної ухвали, зазначених підстав для закриття  кримінального провадження, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 КПК України, або зупинення провадження не було, тому суд першої інстанції розглянув зазначене клопотання про передачу на поруки під час розгляду справи по суті, зазначивши, що воно не підлягає задоволенню, оскільки звільнення від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням можливе за умови, передбаченої вимогами ч.1 ст. 47 КК України, а саме, що особа вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, та щиро розкаялася. 
Однак, як зазначив місцевий суд, у матеріалах провадження відсутні дані на підтвердження того, що засудженій відшкодував збитки потерпілій, що виключає можливість його звільнення від кримінальної відповідальності з передачею на поруки трудовому колективу.
 
Щодо призначеного покарання 
Згідно з положеннями статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Як убачається з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, постановляючи вирок стосовно ОСОБА_7 дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Доводи касаційної скарги засудженого та захисника щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими з огляду на таке.
Так, положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_7 , призначаючи йому покарання у виді обмеження волі із застосуванням ст.75 КК України, послався у вироку на те, що ОСОБА_7 є особою, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, працює начальником цеху ПАТ «Вітаміни».
Також суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який законом віднесено до злочину середньої тяжкості, необережну форму вини вчиненого діяння та досудову доповідь органу пробації, думку потерпілої.
Обставиною, що пом`якшує покарання, суд відповідно до вимог ст.66 КК України визнав щире каяття, а обставину, що обтяжує покарання, встановлену органом  досудового розслідування, – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння виключив.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок в апеляційному порядку за апеляційними скаргами потерпілої та прокурора, визнав необґрунтованим рішення суду першої інстанції про призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України та дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання не відповідає вимогам закону та суперечить приписам статей 50, 65 КК України.
Так, згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд, стверджуючи про неправильне застосування місцевим судом вказаної норми закону, зазначив, що суд першої інстанції визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття, однак залишив поза увагою те, що засуджений ОСОБА_7 не відшкодував потерпілій шкоду та не звертався особисто до неї з приводу відшкодування матеріальної шкоди, про що вона підтвердила в судовому засіданні.
Як убачається з правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа №166/1065/18) та  від 20 серпня 2020 року (справа №750/1503/19), розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до вчиненого, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.
Більше того, факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Однак у матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що ОСОБА_7 відшкодував чи намагався відшкодувати збитки потерпілій.
Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання, обране ОСОБА_7 судом першої інстанції, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого і є м`яким, а тому скасував вирок у цій частині та обрав засудженому покарання у тому ж виді та розмірі, що й суд першої інстанції, яке належить відбувати реально.
На думку Суду, з урахуванням вищевказаних конкретних обставин кримінального провадження, положень статей 50, 65 КК України покарання, призначене ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Даних про неправильне застосування кримінального закону або істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, матеріали провадження не містять. 
Таким чином, підстав для задоволення касаційних скарг не встановлено.
 
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
ухвалив:
 
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6  залишити без задоволення.
Вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року та вирок Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3