П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/11997/19 
Головуючий у І інстанції: Горовенко А.В. 
Суддя-доповідач:  Матохнюк Д.Б. 
27 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Матохнюка Д.Б. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Гонтарука В. М. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Житомирський обласний військовий комісаріат) на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до ОСОБА_1 про  стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (правонаступник ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та Пулинського (Червоноармійського) районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування наказу та стягнення безпідставно утриманого грошового забезпечення
В С Т А Н О В И В :
у листопаді 2019 року Житомирський обласний військовий комісаріат (Житомирський ОВК) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1   про стягнення 8031,42 грн. непогашеної суми безпідставно отриманої у жовтні 2015 року одноразової грошової допомоги.
Також, у січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування наказу Червоноармійського районного військового комісара №13 від 29.02.2016 про здійснення щомісячного утримання 20% з грошового забезпечення до погашення заборгованості. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки та Пулинського (Червоноармійського) районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним і скасування наказу та стягнення безпідставно утриманого грошового забезпечення.
Визнано протиправним та скасовано п.3 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 "Про результати проведення службового розслідування правомірності виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за контрактом, а саме: молодшому сержанту ОСОБА_1 , солдату ОСОБА_2 та відшкодування завданих державі збитків" №13 від 29.02.2016 в частині, що стосується здійснення щомісячного утримання з молодшого сержанта ОСОБА_1 у розмірі 20% від грошового забезпечення.
Стягнуто з Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (як правонаступника ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 3862,10 грн, які безпідставно утримані з його грошового забезпечення за період з березня по травень 2016 року на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 "Про результати проведення службового розслідування правомірності виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за контрактом, а саме: молодшому сержанту ОСОБА_1 , солдату ОСОБА_2 та відшкодування завданих державі збитків" №13 від 29.02.2016.
Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 20 березня 2014 року відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", будучи військовозобов`язаним, був мобілізований на військову службу до лав Збройних сил України. У вказаний період контракт на проходження служби між ним і ЗС України не укладався.
01 жовтня 2014 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 звільнено зі служби за сімейними обставинами.
16 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 оперативного командування "Північ" ОСОБА_3 укладено контракт про проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України на посаді відповідального виконавця мобілізаційного відділення Червоноармійського районного військового комісаріату Житомирської області.
Під час проходження військової служби на посаді відповідального виконавця мобілізаційного відділення Червоноармійського (Пулинського) районного військового комісаріату на підставі наказу військового комісара Червоноармійського районного військового комісаріату від 27 жовтня 2015 року, відповідно до пп.10.п.6 постанови КМУ від 07.11.2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", ОСОБА_1 нараховано і виплачено одноразову грошову допомогу, як призваному на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, у розмірі 11893,52 грн, що не заперечується сторонами.
На підставі наказу військового комісара Червоноармійського (Пулинського) районного військового комісаріату №12 від 29.02.2016 «Про проведення службового розслідування» проведено службове розслідування по факту правомірності виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за контрактом, а саме: молодшому сержанту ОСОБА_1 , солдату ОСОБА_2 .
Під час проведення службового розслідування встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №406 від 14.05.2015 у Червоноармійському районному військовому комісаріаті здійснювались заходи щодо виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період з прийняттям на військову службу за контрактом.
27 жовтня 2015 року на вимогу вищого керівництва видано наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, як були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період з прийняттям на військову службу за контрактом, а саме:
-молодшому сержанту ОСОБА_1  11893,52 грн;
- солдату ОСОБА_2  10572,02 грн.
Оскільки ОСОБА_1 був військовозобов`язаним на час прийняття на військову службу за контрактом, йому помилково нарахована та виплачена одноразова грошова допомога, як військовослужбовцю, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.
За  результатами проведеного службового розслідування та встановленими обставинами Червоноармійським (Пулинським) районним військовим комісаріатом 29.02.2016 прийнято наказ №13, відповідно до якого наказано здійснити щомісячне утримання з молодшого сержанта ОСОБА_1  та солдата ОСОБА_2 у розмірі 20% від грошового забезпечення до повного погашення згідно з їх рапортами.
Також, за неналежне виконання своїх службових обов`язків, порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 головному спеціалісту відділення офіцерів запасу і кадрів Червоноармійського районного військового комісаріату державному службовцю ОСОБА_4 оголошено "Догану".
При цьому, зі змісту рапорту  ОСОБА_1 від 26.02.2015 встановлено, що 29.10.2015 йому було помилково нараховано кошти у сумі 11893,52 грн, у зв`язку з чим просить утримувати вище вказану суму шляхом відрахування у розмірі 20 % з щомісячного грошового забезпечення до її повного погашення.
Відповідно до книги грошових стягнень і нарахувань ІНФОРМАЦІЯ_2 з молодшого сержанта ОСОБА_1 на підставі наказу №13 від 29.02.2016 підлягають стягненню кошти в сумі розміром 8031,42 грн.
Згідно витягу із наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) №77 від 14.05.2016 та витягу із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) №151 від 18.05.2016, молодшого сержанта ОСОБА_1 , відповідального виконавця мобілізаційного відділення Червоноармійського районного військового комісаріату Житомирської області на підставі наказу Командувача військ оперативного командування "Північ" від 11.05.2016 №19РС, призначено на посаду командира мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти, ВОС - 100182 А, військової частини п.п. НОМЕР_2 АДРЕСА_1 .
З 14.05.2016 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Червоноармійського районного військового комісаріату Житомирської області.
Згідно витягу із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) №203 від 08.07.2016, військовослужбовця військової служби за контрактом молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_2 , звільнено з військової служби у відставку за пунктом "ґ" ч.8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, а саме - наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років).
Відповідно до довідки №6668 від 27.11.2019, виданої Житомирським обласним військовим комісаріатом, ОСОБА_1 , проходив військову службу на посаді відповідального виконавця мобілізаційного відділення Червоноармійського районного військового комісаріату Житомирської області в період з жовтня 2015 року по травень 2016 року. 
Згідно з книгою грошових стягнень і нарахувань ІНФОРМАЦІЯ_4 станом на 13.05.2016 залишок непогашеної заборгованості на момент вибуття ОСОБА_1 , для подальшого проходження військової служби до нового місця служби складає 8031,42 грн. До матеріальної відповідальності ОСОБА_1 був притягнутий під час проходження служби у Червоноармійському районному військовому комісаріаті Житомирської області на підставі наказу військового комісара від 29.02.2016 року №13.
Вказані обставини слугували підставою для подання первісного та зустрічного позову.
За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись нормами чинного законодавства дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні первісного позову та наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.
Проте, перевіряючи правомірність розгляду Житомирським окружним адміністративним судом даного адміністративного спору, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, зокрема, прийняття до провадження позовних заяв, прийняття рішення по суті, в той час, як позивачами грубо порушені строки звернення до суду з адміністративними позовами, з огляду на наступне. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Абзацом 1 ч. 2 ст. 122 КАСУ визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАСУ для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, КАС України визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, а КЗпП України встановлено тримісячний строк.  
Тобто, чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення особи до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може, встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачено ст.123 КАС України.
Частиною 3 ст. 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що загальний строк для звернення до суду з позовом у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби становить один місяць та починає обчислюватись з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі №824/284/19-а.
Таким чином, право Житомирського обласного територіального центру комплектування на звернення до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 8031,42 грн. виникло після його звільнення 2016 року, тоді як позов подано лише 29 листопада 2019 року.
При цьому, право ОСОБА_5 на звернення до суду із зустрічним позовом про визнання протиправним та скасування наказу та стягнення безпідставно утриманого грошового забезпечення виникло після підписання ним 29.10.2015 року рапорту в якому він просить утримувати помилково виплачені кошти в сумі 11893,52 грн. шляхом відрахування 20% з щомісячного грошового забезпечення, тоді як зустрічний позов подано лише 09 січня 2020 року.
Отже, строк звернення до суду з первісним та зустрічним позовами пропущено.
Так, у первісному позові Житомирський ОВК у підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду зазначив про те, що у березні 2019 року тзвернувся до суду в порядку цивільного судочинства, в межах загального строку позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України – 3 роки з моменту останнього утримання грошової заборгованості – 13.05.2016 року. Проте, у зв`язку із зміною судової практики у правовій позиції щодо підсудності справ даної категорії, постановою Житомирського апеляційного суду від 20.11.2019 року провадження у справі закрито.
Крім того, у клопотанні про поновлення строку звернення із зустрічним позовом до суду ОСОБА_1 зазначив про те, що оскаржуваний наказ ІНФОРМАЦІЯ_4 №13 від 29.02.2016 року «Про результати проведення службового розслідування правомірності виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за контрактом та відшкодування завданих збитків» він не отримував, а про його наявність він дізнався лише із змісту позовної заяви Житомирського ОВК.
Проте, суд апеляційної інстанції, оцінюючи обставини, які перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, виходить з оцінки та аналізу всіх наведених позивачами доводів, в тому числі, чи мали вони, за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду.
Пояснення позивачів щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду не є належними, об`єктивними та непереборними обставинами, які перешкоджають звернутися до суду в межах встановленого законодавством строку.
При цьому, практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
Крім того, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При цьому, "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Позивачі у даній справі мали усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідними позовами у розумні строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Колегія суддів вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.
Також, суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, а інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Крім того, у рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 Конституційний Суд України роз`яснив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, враховуючи те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 пропущені встановлені законом строк звернення до суду з первісним та зустрічним позовами і ними не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з даними позовами та про наявність підстав для залишення позовних заяв без розгляду у відповідності до вимог ст. 123 КАС України.
Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість розгляду даної справи по суті, та вважає за необхідне залишити позовні заяви без розгляду.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтями 238, 240 цього Кодексу.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив наведені порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, внаслідок чого його рішення підлягає скасуванню з залишенням позовних заяв без розгляду.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
          Керуючись ст.ст. 122, 123, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )  задовольнити  частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року, - скасувати.
Прийняти нову постанову.
Первісний позов Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - залишити без розгляду.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки та Пулинського (Червоноармійського) районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним і скасування наказу та стягнення безпідставно утриманого грошового забезпечення, - залишити без розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Шидловський В.Б.    Гонтарук В. М.